220 Ordförandens årsberättelse. 13. V. 1914. 



Sällskapet velat bringa målet för sina sträfvanden till ett 

 högre plan därigenom, att redan vid uppgörandet af rese- 

 planer och utgifvandet af stipendier ett efter möjligheten 

 genomtänkt syftemål, ett program för insamlandet af ma- 

 terial och iakttagelser i naturen borde föreligga. Härmed 

 har vårt samfund i den vetenskapliga forskningens intresse 

 tagit ett afsevärdt steg framåt. När erfarenheten härom 

 hunnit mogna, skola allt flere medlemmar klarare inse vik- 

 ten af målmedvetet arbete. Framtiden skall då kunna in- 

 registrera allt mera omfattande och mognade slutresultat, 

 i det att icke uteslutande material hopas, utan också en del 

 på dettas studium grundade problem vinna sin lösning. 



Sällskapet har haft nöjet att emottaga såsom gåfvor dels 

 af hr E. Nordenskiöld ett inom hans släkt sedan fem gene- 

 rationer uppbevaradt herbarium af historiskt intresse, dels 

 manuskript af aflidne mag. E. W. Niklander (genom prof. 

 Saelan), af framlidne dr R. Hult (genom Geografiska före- 

 ningen) och af framlidne dr Enwald (genom hr Hildén), samt 

 af herrar lektor Buddén och mag. K. Linkola. 



Jag tviflar icke, att mången kan t3^cka det varit till 

 öfverflöd, som under de nästföregående åren af mig uttalats 

 några tankar, som trängt sig på mig Floradagen. Men enär 

 jag numera ej har daglig beröring med vår naturalhistoria 

 studerande ungdom, kan jag ej heller nu uraktlåta att be- 

 gagna mig af tillfället. Det återkommer kanske icke. 



Det är med tillfredsställelse jag uttalar, att äfven detta 

 år inom Sällskapet förflutit under lugn utveckling. Öf- 

 verallt i världen bryta sig ju meningar mot hvarandra, 

 och ett ordstäf säger, att „strid är lif". Men strid kan 

 ock leda till fördärf. I vår tid har tanken om „kampen 

 för tillvaron" blifvit ett allmängods, men det är en tanke 

 som ofta missbrukas. I naturen försiggår visserligen en 

 allas kamp mot alla, och obestridligt har detta gett an- 

 ledning till urval af de för striden bäst utrustade. Men i 

 grund och botten är detta slag af utveckling icke det enda. 

 Vore det så, så vore naturliga arter äfvensom mänsklig kul- 



