1. II. 1919. Suomalainen. /. Hildén. 143 



Feld. Die Unterseite ist ganz normal, grun mit ziemlich klei- 

 nen Perlmutterflecken. 



Es scheint mir, dass wir es hier mit einer noch unbe- 

 kannten Aberration zu tun haben. Infolge dessen will icli 

 diese Aberration — dem Beispiel des Herrn Professor John 

 Sahlberg folgend — mit einem der finnischen Mytholo- 

 logie entnommenen Namen ab. Pelleruo benennen. 



Ärgynnis aglaia L. ab. Pellervo n. ab.: Ik, Kuolemajärvi, 

 Laasola, 10. VII. 1918, Pekka Yl ö nen. Der Typus be- 

 findet sich im Entomologischen Museum der Universität 

 Helsingfors. 



Die /no-Aberration ist in auffallendem Grade ein Pen- 

 dant zu der vorhergehenden. Die Farbe der Vorderfliigel 

 ist noch dunkler, die Flecke der Vorderfliigeloberseite sind 

 vollkommen zusammengeflossen, die Mittel- und Augen- 

 flecke sind aber vorhanden. Die Oberseite der Hinterfliigel 

 ist etwas dunkler als bei der Hauptform, ebenso die Unter- 

 seiten der beiden Fliigelpaare. 



Diese Aberration, die vielleicht nahe der forma lambinii 

 Lambill. steht, aber sich von dieser durch das Fehlen der 

 Grundfarbe des Saumfeldes unterscheidet, benenne ich ab. 

 Louhi. 



Ärgynnis ino Rott. ab. Louhi n. ab.: Ik, Kuolemajärvi, 

 Laasola, 11. VIL 1918, Pekka Yl ö nen. Der Typus im 

 Entomologischen Museum der Universität in Helsingfors. 



Amanuenssi llmari Hildén jätti ilmotuksen Rusakko- 

 jäniksen (Lepus europaeus Pall.) leviämisestä maassamme. 



Rusakkojänis kuuluu, kuten tunnettua, eläimistömme 

 itäisiin tulokkaisiin, jotka vuosi vuodelta laajentavat leviä- 

 misaluettaan länttä ja pohjoista kohti. V. 1909 julkaisi E. 

 W. Suomalainen (Luonnon Ystävä, siv. 50) ilmotuksen, 

 jossa hän silloisten tietojen mukaan koetti määrätä lajin 

 länsi- ja pohjoisrajan maassamme. Tämän mukaan kulki 

 rajaviiva suunnilleen Värtsilän, Tohmajärven, Kerimäen, Sää- 

 mingin ja Rantasalmen pitäjien kautta Kymijoelle. Sitäpaitsi 

 oli rusakkojäniksiä välistä tavattu Rääkkylässä, Liperissä ja 



