13. V. 1919. Viceordförandens årsberättelse. 227 



mångårige, vördade och älskade ordförande och hedersleda- 

 mot, professor emeritus Johan Axel Palmen. Efter en 

 långvarig sjukdom avled han den 7 nyssvikne april i en ål- 

 der av 73 år i Forssa, där han för återvinnandet av sin 

 hälsa vistades hos nära anförvanter. 



Med Palmen har den naturalhistoriska forskningen i Fin- 

 land förlorat en av sina förnämsta företrädare. Genom sin 

 rika begåvning i förening med ett strängt vetenskapligt tän- 

 kande, sin vidsynthet, rikedom på fruktbara idéer och ini- 

 tiativ, sjudande arbetsiver samt genom den stora tjänstvil- 

 lighet, som utgjorde en väsentlig del av hans natur, var 

 han en egenartad och framstående personlighet. I vårt sam- 

 fund, som han tillhört från sin första studenttid och där han 

 senast handhaft ordförandeskapet i nära tre decennier, var 

 han den framsynte ledaren, den drivande och sammanhål- 

 lande kraften. Sällskapets fosterländska mål ställde han 

 högt, och dess angelägenheter lågo honom nära om hjärtat. 



Johan Axel Palmen var född i Helsingfors den 7 no- 

 vember 1845, son till jurisprofessorn, sedermera universi- 

 tetets t. f. vicekansler och viceordförande i senaten Johan 

 Philip Palmen och dennes maka i första giftet Johanna Char- 

 lotta Bonsdorff. Efter att ha genomgått Helsingfors privat- 

 lyceum blev han student 1864. Påverkad av sin morbroder, 

 anatomieprofessorn och naturalhistorikern Evert Julius Bons- 

 dorff, ägnade han sig vid universitetet åt zoologiska studier. 

 Han blef filosofiekandidat och magister år 1869 (skulle så- 

 lunda i år fått jubelmagisterkransen) och år 1874 filosofie- 

 licentiat. Följande år promoverades han till filosofiedoktor 

 och utnämndes till docent i zoologi samt därpå 1877 efter 

 en utrikesresa och utgiven avhandling till docent jämväl i 

 jämförande anatomi. År 1882 utnämndes han till e. o. pro- 

 fessor och 1884 till ordinarie professor i zoologi. I denna 

 befattning kvarstod han till hösten 1908, då han avgick, 

 dock ingalunda för att njuta ett otium sapientis, ty ända till 

 den dagen, då döden träffade honom, var han sysselsatt 

 med vetenskapligt arbete. 



Redan under sitt första studentår (1864) anställd vid 



