148 O. M. Reuter, Närings- och äggläggningsinstinkten. 13. V. 1912. 



flere kilometers afstånd, dragna af den lukt, som utström- 

 made från honan. I samma del af sina „Souvenirs ento- 

 mologiques" (tome VII) gör den berömde franske insekt- 

 biologen några intressanta reflexioner beträffande insekter- 

 nas luktsinne. Alla hans hithörande experiment hafva ledt 

 till det antagandet, att lukten frambringas på två olika sätt. 

 »Antaga vi", säger han, „i stället för från honan utgående 

 gasformiga utströmningar, vågsvängningar af etern, så för- 

 klaras gåtan. Utan att förlora det ringaste af sin substans 

 skakar en lysande punkt etern genom sina svängningar och 

 fyller en ofantlig omkrets med ljus. Ungefär på samma sätt 

 måste äfven det verka, som utgår från fjärilhonan och loc- 

 kar hanarna till henne. Det utsänder inga molekyler, det 

 vibrerar, det framkallar svängningar, som förmå utbreda 

 sig öfver oberäkneliga afstånd. Lukten uppstår sålunda på 

 tvenne olika sätt: genom i luften spridda flyktiga molekyler 

 och genom etervågor." Blott det första är oss närmare 

 bekant och äfven på detta sätt förnimmes lukten af vissa 

 insekter. Exempel härpå gifva oss talrika necro- och copro- 

 faga arter. För uppfattningen af det andra slaget af „lukt", 

 hvilket utbredes på mycket större afstånd, sakna vi mot- 

 svarande sinnesorgan. Sådana tillkomma däremot talrika 

 insekter och särskildt de ofvannämnda fjärilhanarna. „Lika- 

 som ljuset", säger Fabre, „har också doften sina X-strålar". 

 Det synes oss emellertid kunna ifrågasättas, huruvida det 

 sinne, som i de ofvan anförda fallen är verksamt, i själfva 

 verket ens är närmare besläktadt med vårt luktsinne. Här 

 må dock erinras därom, att på senare tid författare upp- 

 trädt, hvilka vilja förklara all lukt såsom beroende på sväng- 

 ningar af ett särskildt medium, öfvergifvande den gamla 

 teorin om luktens uppkomst genom utsändandet af ytterst 

 små gasmolekyler. Framhållande att luktnerverna utgå från 

 samma ställe i hjärnan, som de optiska nerverna, och må- 

 hända gifvande åt denna omständighet alltför stor betydelse, 

 hafva t. ex. Vaschide och Van M e 1 1 e inför Pariser 

 Akademin uttalat den åsikten, att de äfven funktionera på 

 ett likartadt sätt, och uppställa, bl. a. äfven med hänsyn 



