64 Till revidering af gällande jaktförordning. 4. III. 1916. 



kungsörn, hafsörn, berguf, hökuggla, fjälluggla, alla till 

 hök-, falk- och vråksläktena hörande fåglar samt fisk- 

 gjuse. 



Yttermera innehåller § 25, att kommunen ålägges att 

 för hvarje inom dess område dödad örn, uf och dufhök er- 

 lägga belöning, nämligen för örn och uf 5 mark, för unge 

 2 mark, för dufhök 3 mark och unge 1 mark. 



I förordningen framhållas sålunda de flesta roffåglar 

 uttryckligen såsom skadedjur och t. o. m. åläggas kommu- 

 nerna, till effektivt understödjande af förföljelsen, att utbe- 

 tala premier för dödade exemplar af en del arter. Med af- 

 seende å öfriga roffåglar finnes intet stipuleradt. Jakträtts- 

 innehafvaren äger alltså rättighet att behandla dem efter 

 godtfinnande, och detta sker, som fallet var med de före- 

 nämnda, genom ifrig förföljelse. Alla roffåglar, deras bon och 

 ungar äro, såsom häraf framgår, hos oss ställda utom lagens 

 skydd och prisgifna åt hvar mans godtycke. Ehuru en 

 del arter numera förekommer blott sparsamt och kan göra 

 endast ringa skada, andra åter måste anses vara för landt- 

 bruket direkt nyttiga såsom fiender till gnagarna, har här- 

 igenom den föreställningen blifvit i vidaste kretsar rådande, 

 att hvarje roffågel utgör ett skadedjur, som bör förgöras 

 när och hvar det än anträffas. Emellertid står det besin- 

 ningslösa utrotningskriget, som redan länge pågått gentemot 

 allt hvad roffågel heter, i skarp strid med forskningens och 

 naturskyddets samgående intressen och påkallar oafvisligt 

 ändring såväl i den allmänna åskådningen som i hithörande 

 lagstiftning. 



Bland stora dagroffåglar, hvilka äro i fara att utrotas 

 och hvilka med vissa inskränkningar främst må anbefallas 

 till fredande, äro de stolta örnarna. 



Kungsörnen är numera i största delen af landet 

 vorden en stor sällsynthet. Den enda landsdel, där arten 

 ännu förekommer häckande och där den synes åstadkomma 

 till och med en viss skadegörelse, är Lappland. Sålunda funnos 

 i Turtola och Kolari distrikt ännu år 1909 fem örnbon. Örnen 

 säges vara här illa tåld af befolkningen i fjälltrakterna till 



