4. III. 1916. Till revidering af gällande jaktförordning. 65 



följd af dess anfall på renkalfvar; renägarna i Kittilä ha ut- 

 fäst 25 mks belöning för hvarje inom kommunen dödad örn 

 (L, Mu n s t e r h j e 1 m). Huruvida förhållandena under se- 

 nast förflutna år ändrats i någon riktning, till örnens för- 

 ökande eller aftagande, är okändt. Ännu för 60 å^- tillbaka 

 förekom „de nordiska skogarnas majestätiska fågelkonung" 

 uti skogrika bergstrakter öfverallt i norra Savolaks (J. v. 

 Wright), men nu räknas den till denna landsdels sällsyn- 

 taste fåglar (E. W. S u o m a 1 a i n e n). Man kan säga, att 

 kungsörnen numera är utrotad som häckfågel i södra och 

 mellersta delen af landet. Från ställen, därifrån arten tidi- 

 gare erhållits regelbundet till Högholmens djurgård, tyckes 

 den helt och hållet hafva försvunnit (R. Palmgren). 



Hafsörnens historia är alldeles densamma. Örnar- 

 nas behof af vida jaktmarker omöjliggör en talrikare före- 

 komst af dem på samma ort, men ursprungligen var hafs- 

 örnen spridd öfver landet, häckande längs våra hafskuster. 

 Liksom kungsörnen m. fl. har den raskt aftagit och utgör 

 t. o. m. i de nordliga trakterna numera en sällsynthet. Detta 

 framgår bl. a. ur de ornitologiska lokalfaunor, som under 

 de senaste decennierna af finska fågelkännare offentliggjorts. 

 Då en i landet förut spridd art blifvit sällsynt, så beteck- 

 nar detta det sista stadiet, som föregår det totala utrotan- 

 det inom området. Det är hög tid att åtgärd vidtages för 

 att de få par hafsörnar och kungsörnar, som ännu häcka i 

 landet, må fredas emot onödig nedskjutning och lågsint 

 okynne. 



Kungsörnens vanliga föda utgöres dels af harar och 

 smärre däggdjur dels af sådana fåglar, som den på mar- 

 ken kan bemäktiga sig, hafsörnens åter af fisk och sjöfåglar. 

 Så sällsynta, som örnarna numera äro, kunna de icke göra 

 någon nämnvärd skada, men de äro otvifvelaktigt att hän- 

 föras till den kategori af Europas intressantare djurformer, 

 som till följd af människans förföljelse är omedelbart hotad 

 med undergång. I egenskap af lefvande naturminnen och 

 för den njutning deras åsyn skänker oss, böra de af en 

 upplyst kultur räddas åt våra efterkommande. 



