4" III. 1916. Tili revidering af gällande jaktförordning. 77 



drar till varaktigt fredande af alla de varelser, hvilka, 

 hemmastadda sedan årtusenden på tysk mark, genom sin 

 egenart kunna hos oss hålla vaken erinringen om längesen 

 försvunna tider af ursprunglig naturkraft". ^) Dessa tänkvärda 

 ord hafva sin fulla giltighet tillämpade äfven på vårt land. 

 Den tredje af de vanligen såsom mest skadliga uppfat- 

 tade ugglearterna, hökugglan, är spridd öfver hela lan- 

 det, företrädesvis dock med nordlig utbredning. I trakter, 

 där den som häckfågel är mycket sällsynt, kan det före- 

 komma, att den, såsom exempelvis vid Kallavesi (E. W. 

 Suomalainen), om hösten och vintern uppträder någor- 

 lunda allmänt, beroende detta tydligen på invasion från 

 andra nejder. Lemmelåret 1907 visade sig hökugglan i 

 Turtola-Kolari-distriktet såsom en hvardaglig företeelse och 

 anträffades då i all skogsmark, men följande vår var den 

 mycket sparsamt förekommande (L. Mu n s t e r h j e 1 m). I 

 Helsingforstrakten, där arten icke alls häckar, infinner den 

 sig vissa år redan i augusti från 'sin nordligare häckplats 

 och håller till under hela senhösten vid odlingar och be- 

 bodda platser, där den med minsta besvär kan finna sig 

 föda (R. Palmgren). Hvad artens sätt att lifnära sig 

 angår, så lider det intet tvifvel därom, att den, som mer än 

 andra ugglor kan jaga om dagen, äfven angriper rapphöns 

 o. a. flygvildt och sålunda för jägaren är en föga treflig 

 bekantskap, men dessa fall måste väl dock räknas till un- 

 dantagen. Hökugglans egentliga föda består af smågnagare ^), 



') „Bei solchen Vögeln, die, wie der Uhu in Deutschland, schon 

 nirgends mehr häufig sind, darf man das Niitzlichkeitsprincip nicht in 

 den Vordergrund stellen, sondern man hat die Pflicht, den Forderun- 

 gen des Naturschutzes gerecht zu werden, der fUr einen dauernden 

 Schutz aller derjenigen Geschöpfe eintritt, die, seit Jahrtausenden auf 

 deutschem Boden heimisch, durch ihre Eigenart uns die Erinnerung an 

 längst vergangene Zeiten urwiichsiger Naturkraft wacherhalten können." 



Rörig, G., Wild, Jagd und Bodenkultur. Ein Handbuch fiir den 

 Jäger, Landwirt und Forstmann. Neudamm 1912. (S. 141). 



2) Af denna anledning kallas fågeln på finska „hiiriäispöllö" (=möss- 

 uggla). 



Beträffande artens skada och nytta må följande två citat anföras: 



