80 Till revidering af gällande jaktförordning. 4. III. 1916. 



arterna emellan, och följderna kunna blifva ödesdigra. Jä- 

 gare böra därför se till, att de i kampen mot dessa djur så 

 mycket som möjligt skona åtminstone de mindre skadliga 

 arterna, hvilka i händelse af behof kunde ersätta de genom 

 förföljelsen decimerade mera skadliga. Äfven från ren jägare- 

 synpunkt kan det vid förföljelsen af de såsom skadliga an- 

 sedda roffåglarna ej gälla annat än att hålla dessa inom be- 

 höriga gränser, icke att helt och hållet i landet utrota 

 sällsynta och intressanta representanter för dess ursprungliga 

 djurvärld. Äfven detta har, hvilket med nöje erkännes, 

 offentligt framhållits af auktoritativa jaktskriftställare hos oss. 



Den ofvan antydda roll, roffåglarna o. a. rofdjur spela 

 vid förhindrande af degenerering och sjuklighet hos allt slags 

 vildt, utgör en af de viktigaste] omständigheter, man nu- 

 mera icke kan undgå att taga i betraktande vid en tidsen- 

 lig jaktlagstiftning. 



Af samma betraktelse framgår äfven huru vanskligt det 

 är att indela arterna i skadliga och nyttiga. I allmänhet är en 

 sådan indelning olämplig och hinderlig för vinnande af en 

 riktig insikt i naturens lif. Naturen är ett harmoniskt helt, 

 där hvarje led har sin plats att utfylla, den ena håller den 

 andra inom bestämda skrankor. 



I ofvanstående öfversikt af våra roffåglars föda och 

 lefnadssätt, nytta och skada, har särskildt afseende fästs 

 vid de olika arternas betydelse med afseende å jaktintres- 

 set. Tydligt är dock, att detta icke bör vara det allena- 

 bestämmande i lagstiftningen om vildnadens utnyttjande, utan 

 måste hänsyn äfven tagas till sträfvandena för naturskydd 

 och till forskningens och landtmannens intressen. Så har 

 man fått göra i andra länder. Karaktäristiskt och upply- 

 sande är exempelvis följande utdrag ur en af redaktören 

 för en tysk jakttidsskrift dr E. Schäff utgifven skrift 

 (Unser Flugwild, Stuttgart) beträffande den tyska jägarvärl- 

 dens ställning till roffåglarna. Den tid, säger han, ligger 

 icke långt tillbaka, då hvarje jägare och skytt knallade på 

 allt hvad krokig näbb och krokiga klor hade och, när 

 han nedlagt en vrak eller tornfalk, inbillade sig, att han 



