13. V. 1916. Ordförandens årsberättelse. 125 



penningetillgång-ar uttömda, och ifall statsanslag erhöUes, 

 förblefve dess belopp nedsatt till 6,000 mk, således icke 

 tillräckligt ens om Sällskapets egna räntor medräknades. 

 Stipendier kunde då icke utdelas, icke heller nyss nämnda 

 afhandlingar tryckas eller nya emottagas. Ett redan anmäldt 

 manuskript blef förty alls icke insändt, ytterligare ett blef 

 af författaren öfverlämnadt åt ett annat samfund. Vårt Säll- 

 skap löpte alltså fara att hamna i en obehaglig återvänds- 

 gränd, och detta just nu, när dess lefvande kraft är mera 

 omfattande än någonsin. 



Något slags extra åtgärd måste således vidtagas, och 

 knappast återstod annan utväg- än att vädja till andras hjälp- 

 samhet. Måhända kunde någon form utfinnas, som tedde 

 sig- mindre motbjudande, än den af en framräckt tom hand. 



Uti det mänskliga samhällslifvet utbytes vara mot vara 

 eller mot penningar, och nationernas ekonomi hvilar på öm- 

 sesidigt öfverlåtande af värden, de där representera utfördt 

 arbete. Också vetenskapligt arbete motsvarar ett värde, ofta 

 enbart af ideell art, men mången gång afkastande resultat, 

 som slutligen kunna omsättas i klingande valuta. Ett ve- 

 tenskapligt samfund fyller sin uppgift, när det befordrar 

 forskning; och kan det framlägga goda resultat af lif- 

 aktig verksamhet, så hedrar det fosterlandet och gagnar 

 mänskligheten, kanske främst egna landsmän. Visserlig-en 

 finnas enskilda forskare, som främst åsyfta att själfva vinna 

 „lof och pris" för sitt arbete, men lyckligtvis äro dylika in- 

 divid icke normgifvande inom vetenskapliga samfund. Finge 

 själfviska motiv bli rådande inom ett sådant, så vore det 

 dödsdömdt. 



Då nu förhållandet emellan forskaresällskap och lands- 

 män icke är af parasitär natur, ej heller får gestalta sig som 

 påträngsam kommensalism, utan i själfva verket är grun- 

 dadt på symbios, borde ingen ha skäl att missuppfatta fram- 

 räckandet af den torna handen. Åtbörden kan icke för- 

 växlas med en hotfull gest under kamp för tillvaron, och den 

 får icke utgå från någon tanke på önskad egendomsgemen- 

 skap eller dylikt. Men gärna må den antyda fridsamhetens 



