138 



och Viscaria vulgaris. Också några styfbladiga gräsarter 

 älska företrädesvis denna ståndort. 



Någon gång, såsom på en del af åsen ofvan om Utula 

 by, är den bara sanden blott ofullständigt betäckt med Arc- 

 tostaphylos officinalis och Thymus Serpyllum, hvarimot ljun- 

 gen nästan helt och hållet saknas. Mer eller mindre mon- 

 strösa former af Crepis tectorum, Erigeron acris, Hieracium 

 fallax, Trichera arvensis (var. integrifolia), Spergula verna- 

 lis, Fragaria vesca och Equisetum hiemale växa sparsamt i 

 den upphettade sanden. — En annan del af samma ås be- 

 täckes af s. k. damjord. Här saknas risvegetationen och 

 några nya örter (Verhascum Thapsus, Galeopsis Ladanum, 

 Filago montana, Scleranthus annuus m. fl.) infinna sig gan- 

 ska talrikt. Ett exemplar af den i trakten sällsynta Latliy- 

 rus silvestris blef äfven funnet härstädes. 



De största ljungfälten hafva väl skogseldar att tacka 

 för sin uppkomst, men de mindre — och de utgöra det stora 

 flertalet — hafva uppstått derigenom, att svedjemarkerna, 

 när de ej mera gifva tillräcklig af kastning, lemnas åt sig 

 sjelfva, då de först ombildas till torra backar och sedan, 

 om marken består af grus eller mycket stenbunden sand- 

 jord, till ljungfält. Sålunda bildade ljungfält äro lätt igen- 

 känliga dels genom sin regelbundna form, dels genom de 

 stenhögar och den mängd halfmurkna, ännu sotiga stubbar, 

 som man finner bland ljungen. De utmärka sig äfven ofta 

 genom en qvarlefva af sin forna backvegetation. Opna marker 

 på öfvergångsstadiet mellan fältbackarne och Ijungmoarne äro 

 i trakten mycket talrika. Många ljungfält öfverklädas inom 

 en viss tids förlopp med ungskog af gråal, björk eller tall; 

 v. Weymarn omtalar, att ett par öfvergifna åkrar vid Rautio 

 (med krossgrusjord) inom c. 10 år åter blifvit dugliga att 

 svedjas. En så snabb förvandling måste dock anses som 

 undantagsfall och en stor del af ljungfälten torde aldrig 

 återfå sin trädvegetation. 



Är jorden mindre utarmad genom ofta upprepadt sved- 

 jande och består den tillika af finare sand eller lermylla, 

 förvandlas de öfvergifna åkrarne icke till ljungfält, utan för- 



