142 



nas vanligen några risväxter, såsom Vaccinhim uliginostim, 

 Andromeda polifolia och Cassandra cali/culata. Buskar trii- 

 vas mindre väl här, än på de fuktiga ängarne, men några 

 Salix-SkTter (phylicccfoUa, pentandra) saknas dock nästan 

 aldrig. 



Mellan de två sistnämda slagen af ståndorter kan knap- 

 past någon skarp begränsning ega rum, ty deras vegetation 

 är ganska varierande. Man påträffar ofta ängsmarker, som 

 fläckvis hafva naturen af kärrängar och för öfrigt äro fuk- 

 tiga ängar, eller tvärtom. Sällan får man se någon riktigt 

 typisk fuktig äng, hvilket dock oftare är händelsen med 

 kärr- och myrängarne. 



Genom sin vegetation bilda väg- och åkerkanterna öfver- 

 gången från sist behandlade hufvudgrupp af ståndorter till 

 de lokaler, hvilkas ursprungliga växtlighet genom kulturens 

 inverkan bhfvit helt och hållet utplånad, de s. k. odlade 

 markerna*). Hit höra gårdame och de närmast omkring 

 dem liggande odlingarne samt åkrarne. 



På går dar ne och i de invid dem befintliga potatis-, 

 rof- och bönlanden växa samma arter ogräs allmänt, som i de 

 öfriga delarne af landet. Några förtjena dock att särskildt 

 framhållas: Matvicaria discoidea (rar), Inula Helemmn (rar), 

 Sonchtis arvensis (ymnig på ett par ställen), Lamium incisum 

 (rar), Verhascum nigrum (h. o. d.), Plantago lanceolata, He- 

 racleum sihiricum (rar) och Bunias orientalis (rar). Bland 

 den ganska allmänt odlade hampan trifves knapt ett enda 

 ogräs. 



Åkrarne äro vanligen fulla af ruderatväxter. Ym- 

 nigt förekomma följande arter: Centaurea Cyamis, Lapsana 

 communis, Raphanus Raphanistrum, Pohjgonum hpathifo- 

 lium och Apera Spica-venti. Allmänna äro vidare: 

 Matricaria inodora, Lithospermum arvense, 



Cirsium arvense, Myosotis arvensis, 



Crepis tectorum, Galeopsis Tetrahit, 



Galium aparine infestum, G. versicolor, 



*) Denna benämning är icke fullt betecknande, men måste dock 

 i brist på någon bätre bär bibehållas. 



