Alle (le ovenfor nævnte diatomaceer kan man derfor 

 med HackeJ (1890) betegne som hohpJaiiMoniske organismer. 



I modsætning til disse arter staar en række af andre 

 former, som under visse forhold danner hvilesporer, der 

 synker tilbunds. men sandsynligvis igjen spirer, naar gun- 

 stige forhold iiultræder. Disse arter kan kaldes meroplank- 

 toniske organismer; de har en hvileperiode, da de næsten 

 eller helt forsvinder fra planktonet, og en vegetationsperiode, 

 i hvilken de udvikler sig raskt og ofte optræder i enorme 

 mængder. 



Endnu er det ikke undersøgt, hvilke ydre forhold det 

 er, som fremkalder dannelsen af hvilesporer, og hvilesporer- 

 nes spiring er ikke iagttaget hos nogen af arterne. Det 

 er sandsynligt, at periodernes veksling ikke alene er afhæn- 

 gig af aarstiderne, men at den vil vise sig forskjellig fra 

 sted til sted og fra det ene aar til det andet; af de hidtil 

 vundne resultater (Schiitt 1888, Engler 1883) synes det 

 at fremgaa, at vegetationsperioden er kort i forhold til 

 hvileperioden. 



I Nordhavs-expeditionens materiale tindes 5 arter, hos 

 hvilke hvilesporer kjeudes, nemlig CJiætoccros dehile og 

 furcéllatum, Tlialassiosira gravida og Nordenslwldii, Fra- 

 gilaria oceaitica. Af disse er Chætoceros dehile en atlantisk 

 form, som kun forekommer paa station 296; de øvrige -4 

 findes fortrinsvis paa de rent arktiske stationer (345, 354, 

 362). Chætoceros furcéllatum og Fragilaria oceanica er 

 ogsaa hidtil kun fundne paa høie nordlige bredder; Tlialas- 

 siosira arterne har en videre udln-edelse, men har paa 

 lavere bredder sin vegetationsperiode især o)ii vinteren. 



Cilioflagellaterne og Silicotlagellaterne forekommer i 

 saa ringe mængde, at de ikke bar nogen væsentlig betyd- 

 ning for planktonets karakteristik. 



Skjønt Nordhavs-expeditionens planktonniateriale er 

 temmelig sparsomt, kan det altsaa dog give endel alminde- 

 lige resultater, som kan sammenfattes paa følgende maade. 



Det atlantiske vand karakteriseres isau' ved de holo- 

 planktoniske arter Cliætoceros decipiens, atlanticiim. boreale 

 og BrighiwélUi samt Rhizosolenia-di.Yi&vwe, polarvaiidet ora 

 sommeren ved de meroplanktoniske arter Chætoceros Jiirrel- 

 latum, Fragilaria oceanica og Tlialassiosira-arternL'. Fælles 

 for alle prøver er Tlialassiothrix longissima. 



Men grænsen kan efter disse prøvers indhold ikke 

 trækkes bestemt, enten fordi havstrømmene til en vis grad 

 blander sig med hverandre, eller fordi diatomaceerne har 

 en evne til at stige eller synke fra det ene vandlag til det 

 andet uafhængig af strømmene. Ved andre anledninger har 

 jeg fundet kjendsgjei-ninger, som bestemt tyder paa, at 

 dette sidste kan finde sted. 



All tiie above-named Diatomaceæ I can therefore, in 

 common with Haeckel (1890), designate as holoplcmktonic 

 organisms. 



As opposed to these species, there is a series of other 

 forms which, under certain circumstances, form spores 

 which sink to the bottom, liut prol)ably germinate again 

 under more favorable conditions. These species may be 

 called meroplanldonic organisms; they have a period of rest, 

 during which they almost entirely disappear from the 

 plankton, and a period of vegetation, during wliicb they 

 develope rapidly, and often appear in great numbers. 



Investigations have not yet been made to ascertain 

 the external conditions which occasion the formation of 

 spores, and their germination has not beeii observed in any 

 of the species. It is ])robalile that tiie change of periods 

 is not only dependent upou the time of year, l)nt that it 

 will prove to be difibrent in dift'ei'ent localities and different 

 years. It appears from the results hitherto gained [SchVdt, 

 1888, Engler, 1883), that the vegetation period is short in 

 comparison to the period of rest. 



There are 5 species among the N. Atlantic Expedi- 

 tion material, in whicli spores are found, viz. Chætoceros 

 dehile and furcéllatum, Tlialassiosira gravida and Korden- 

 slioldii, Frugilaria oceanica. Of these, Cliætoceros dehile 

 is an Atlantic form, occnrring only at Station 296; the 

 otiier 4 are principally found at the truely arctic stations 

 (345, 354, 362). Chætoceros furcellcdmn and Fragilaria 

 oceanica iiave also hitherto only been found in higli n(n'- 

 thern latitudes; the Tlialassiosira species have a wider 

 distribution. but in lower latitudes liave their vegetation 

 period es})ecially in the winter. 



Cilioflagellata and 8ilicnfl;\gellata occur in sucli small 

 numbers, that they do not greatly affect the character of 

 the plankton. 



Thus althougii the N. Atlantic Expedition's plankton 

 material is rather meagre, it may yet give certain general 

 results, which can be summed up in tiie following manner. 



The water of the Atlantic is especially characterized by 

 the holoplanktonic species Chætoceros decipiens, atlanticiim, 

 boreale and Briglittvellii, and by the Rhizosolenia species; 

 the water of the polar sea during summer, by the meroplank- 

 tonic species Chætoceros furcéllatum, Fragilaria oceanica 

 and the Tlialassiosira species. Tlialassiothrix longissima is 

 common to all the samples. 



From tiie contents of these samples, however, no de- 

 cided boundary can be drawn, either because the ocean 

 cuiTents raix to a certain extent with one another, or be- 

 cause the Diatomaceæ have the power of rising or sinkiug 

 from one stratum of water to another, independently of 

 the currents. On other oecasions, I have found facts 

 which clearly point to the occurrence of the last-named 

 possibility. 



