Ett misstänkligt fall af arrhenoidie hos en höna. 29 



■ 



landet, då hanen uppträder i honans kostym thelyidie, „hon- 

 likhet". 



Arrhenoidien är icke någon så sällsynt företeelse inom få- 

 gelvärlden, som man vore böjd att antaga. Hufvudsakligcn har 

 den observerats bland arter, hvilkas kön utmärkas af starkt ut- 

 präglade sekundära könskaraktärer, men torde äfven vara utbredd 

 bland andra, ehuru den hos dem naturligtvis icke faller lika lätt 

 i ögonen. 



Brandt uppräknar följande arter, hos hvilka den blifvit iakt- 

 tagen. Bland simfåglar: Anas hoscJuis domestka (flere fall); bland 

 vadare: Macheies pugnax; bland klätterfåglar: Cuculus canorus, 

 Edolius glandarius; bland sparffåglar: Fringilla ccelehs, Pyrrlmla 

 vidgaris, coccinea, Loxia chloris, Turdus merula, Baticilla phw- 

 nicurus, ochrura, chrysogastra, Cyanecula Wolffii, Sturnus vid- 

 garis samt AmiJelis cotinga; bland hönsfåglar: Gallus banldva 

 domesticus, Phasianus pictus, torquatus, colchicus, mongolicus, nyct- 

 liemerus, Pavo cristatus domesticus. Meleagris gallopavo domesti- 

 cus. Perdix cinerea, Tetrao urogallus. tetrix och bonasia. 



Talrikast uppträder arrhenoidien bland hönsfåglarna och man 

 känner många sådana fall icke blott bland de ofvan nämnda tama, 

 utan äfven bland de vilda arterna ^). 



Honans antagande af hanens dräkt och utseende kan emel- 

 lertid vara mer eller mindre fullständigt. En ofullständig arrhe- 

 noidie har iakttagits i de mest olika utvecklingsgrader. Ju tidi- 

 gare den inträdt, desto större synas utsikterna vara för dess för- 

 fullkomnande efter senare fjäderfällningar. Stundom bibehåller 

 hönan sin normala dräkt, eller erhåller endast enskilda mer ly- 

 sande fläckar, hvaremot andra sekundära könskaraktärer, såsom 

 sporrar, förstorade kammar, sjungande eller galande stämmor och 

 dylikt antyda arrhenoidien. Man har för öfrigt äfven exempel pä 

 arrhenoidie i rent iysiologisk mening utan motsvarande morfolo- 

 giska förändringar. Gamla hönor skola sålunda gala under nat- 

 ten och hönskycklingar göra ej sällan försök i denna riktning- 



^) Se härom bland skandinaviska författare: Nilsson, Illuminerade fi- 

 gurer till Skandinaviens fauna II, pl. 21 (gallhöna af tjäder) samt Sunde- 

 vall, Sterila hönor af orre och höns i Öfv. Vet. Akad. Förh. II, 1845. p, 130, 

 och Svenska foglarna p. 245, 249 (orre), 256 (tjäder) och 275 (höns). 



