2. X. 1920. Ordförandens hälsningstal. 3 



djupa dess art. Inom forskningen såväl som inom det 

 mänskliga lifvet i öfrigt blir i dag ett lif i enveten hög- 

 modig isolering förr eller senare liktydigt med död. Må 

 för arbetarna i detta Sällskap som lysande, ledande stjärna 

 stå medvetandet om den faunistiska och floristiska forsk- 

 ningens allt fortsatta betydelse, likasåfullt som medvetandet 

 därom, att dessa forskningsgrenars väg kan hållas klart 

 belyst blott af skenet från andra discipliners vårdkasar. 



Här har engång inför detta samfund af en af dess ve- 

 tenskapligt mest förtjänte medlemmar uttalats ord, hvilka 

 ljudit som ett program: Det var en tanke, att vid Sällska- 

 pets sammanträden frågor äfven af allmännare intresse 

 borde i högre grad än förr utläggas och dryftas. Såsom 

 uttryck för detta uppslag skola vi äfven i dag få åhöra ett 

 föredrag i ett aktuellt ämne af denna tankes upphofsman. 

 Vårt samfund blef i förra seklets morgonväkt ett sällskap 

 pro Fauna et Flora Fennica helt säkert därför, att i detta 

 namn då inneslöts det gifna programmet för finländsk natur- 

 forskning. Dess väsen innebar väl dock innerst att vara 

 en härd för landets naturforskning i allmänhet. Dess väsen 

 får ej fjättras med gångna tiders skrankor. Societas pro 

 Fauna et Flora Fennica bör, buret af tidens framsteg, af 

 naturforskningens allt längre hunna utveckling och fördjup- 

 ning, blifva ett sällskap för fäderneslandets naturforskning. 

 Dess namn, återspeglande en gången tids ideal, skall stå 

 som en minnesvård öfver ett märkligt skede af uppblomst- 

 ring i den finländska naturforskningens historia, som ett 

 namn, buret af häfd, förpliktigande. 



Kärlek till vetande, håg att verka för bevarande och 

 förkofrande af dess vinningar, har kallat vetandets tjänare 

 till studiekammaren. Kärlek kräfves nu långtmer än förr. 

 Forskningens väg blir i dag för flertalet en väg i försakelse 

 af mycket af detta lifvet. För mången tyckes nu möjlighet 

 gifvas blott att kämpa för lifvets uppehåll. Men långt högre 

 än förr ljuder nu vetenskapens maning kallande och för- 

 pliktigande. Där hvilar öfver forskningen nu det tunga 

 ansvaret för förvaltande under hård tid af genom sekler 



