78 Montell, Skydd åt roffåglarnas boträd. 2. IV. 1921. 



delstora arternas utrotande är lika stor i vårt land som i 

 vårt västra grannland, och äfven hos oss är skogssköflin- 

 gen en af de bidragande orsakerna. Detta kan hvarje forst- 

 man intyga. Men mången af dem kan dessutom intyga, att 

 det mindre är skogens utglesning i och för sig än hotrå- 

 dens fällande, som tvingar roffåglarna att lämna de afver- 

 kade skogarna. Själf har jag en rätt stor erfarenhet i detta 

 afseende och har bl. a. funnit, att till och med kungsörnen 

 stannar kvar på sin gamla häckplats efter det skogen af- 

 verkats, blott hotråden skonas. Örnens kärlek till sitt bo, 

 eller rättare sina bon — samma par har nämligen i regeln 

 flera bon, som turvis användas — är så stor, att han ej 

 öfverger dem ens om de upprepade gånger plundras. Han 

 lämnar det plundrade nästet på sin höjd ett eller ett par 

 år, men tar det sedan åter i besittning. Att detta märkliga 

 beteende åtminstone delvis beror på den ringa tillgången 

 på lämpliga boträd kan knappast betviflas. Bristen på så- 

 dana träd börjar i själfva verket redan blifva mycket stor, 

 icke allenast i landets tätare bebygda södra delar, utan äf- 

 ven i de egentliga skogstrakterna, och med den fart skogs- 

 afverkningen nu tagit kommer det ej att dröja länge innan 

 de så godt som helt och hållet försvinna och med dem våra 

 större roffåglar, ifall ej åtgärder vidtagas för deras sko- 

 nande. 



Det är emellertid ej nog med att de af professor Lönn- 

 berg omhuldade arternas boträd skonas, utan bör fredandet 

 utsträckas äfven till sådana träd, i hvilka de medelstora 

 roffåglarna byggt sina nästen, ty äfven en del af dessa ar- 

 ter har under de senaste decennierna aftagit i oroväckande 

 grad. Jag tänker närmast på ormvråken, som redan nu är 

 så sällsynt i vårt land, att det ställer sig svårt att med sä- 

 kerhet konstatera hvilken ras vi egentligen hafva som häck- 

 fågel här i landet. Likaså är bivråken numera en stor 

 sällsynthet, och samma är fallet med slagugglan och lapp- 

 ugglan. Fjällvråken däremot förekommer tillsvidare i rätt 

 stort antal uppe i Lapplands och norra Österbottens skogar, 

 men äfven för denna art börja hotråden mångenstädes tryta, 



