10 XXX. J. F. Babor: 



ostrý, Černý, pásky (Stammbinden) široké, černé tkví jen v epithelu, 

 tak že se s jeho odloupnutím ztrácejí; hlava na temeni a tykadla 

 černá; sliz čirý; okraj nohy bílý s čárkami sotva znatelnými; otvor 

 pohlavní posunut něco do zadu. Kopulační ovidukt probíhá v čáře 

 pro typus charakteristické (celé nebo neúplné S, b). 



Dějiny těchto dvou blízce příbuzných druhů jsou dosti spletitý. 

 Jméno fuscus pochází od známého O. F. Mullera z r. 1774. i do- 

 mnívám se, že asi právem ho užíváme k označení menšího z obou 

 druhů, o něž se tu jedná, neboť tento náš fuscus je na severu mno- 

 hem hojnější nežli subfuscus, snad někde vůbec tento tam ani nežije; 

 popis MoLLEuův je ovšem příliš stručný, aby bylo lze identitu našeho 

 fuscus s MoLLEuovÝM dokázati ; druh nějaký našemu subfuscus obdobný 

 MuLLERovi znám nebyl. Pozdější autorové užívali pak, jak známo, 

 názvu fuscus a jiných libovolně tvořených, jako subfuscus, fuscatus, 

 cinctus, cinereofuscus, rufus, tak nekriticky a nedůsledně beze všeho 

 jen poněkud rozumnějšího odůvodnění, že je to úplné nemožno, v ce- 

 lém chaosu tím povstalém nějak se vyznati, což platí dokonce i pro 

 ty formy, které byly — což se nezřídka dalo — v dílech dotyčných 

 spisovatelů (Draparnaud, Férussac, Dumont & Mortillet, Morch, Mi- 

 CHAUD, Mabille, Westerlund) vyobrazeny, neboť figury tyto byly oby- 

 čejně zhotoveny laiky, bez náležité kontroly autorů a jakkoli jsou za- 

 časté úhledný, ba elegantní, lze jich jen výminečně k přesné identi- 

 fikaci použít. Z různých termínů ustálil se konečně název subfuscus 

 pro větší, na kontinentě hojnější druh, v kterémž smyslu jsme i v této 

 práci po příkladě Pollonerově oba druhy označovali. Lehmann (20.) 

 poprvé podal správný popis i dosti dobrý obrázek genitálií fusca. 

 Nemalá konfuse nastala v rozeznávání obou r, 1885. známou prací 

 Simrothovou (37.). Tento autor má o jemnější zpracování anatomické 

 rodu Arion zásluhy největší, neboť on poprvé ocenil morfologický vý- 

 znam a systematickou samostatnosť této skupiny, ba jeho dílo zaslouží 

 názvu klassičnosti, ale v některých detailech, k nimž patří mezi ji- 

 ným podrobnější systematika středoevropských druhů z této užší sku- 

 piny (subfuscus), nejspíše vinou materiálu nedosti hojného, dopustil 

 se několika omylů. První z nich, který nás tu zajímá, je tvrzení Sim- 

 ROTHovo, že všecky severo-, středo- i jihoevropské formy této sku- 

 piny tvoří jediný (s přiřaděným hrunneus) druh i nelze prý rozezná- 

 vati samostatného fuscus od nějakého jiného subfuscus, nebo snad 

 ještě Jlavus a p., ba že vůbec tyto uvedené názvy označují toliko na- 

 hodilé individuální nuance barevné (způsobené počasím nebo lokalitou), 

 jež naprosto nelze anatomicky rozeznati. Tomu tak není, jak jsem, 



