8 XXX. J. F. Babor: 



nak tvarem těla podobá. Skulptura: rugy dosti veliké, polyedrické, 

 velmi ploché, štít skoro hladký. Barva základní je iiejčastěji hledě červeno- 

 /ííiéťířř nebo sytě oranžová, na hřbetě vždy něco málo tmavší, boky bývají 

 světle červenožluté ; okraj nohy bleděoranžový jemně čárkován ; lyro- 

 vitý nákres a postranní pásky černé, úzké, velmi ostré, nahoře i zdola 

 světlým proužkem lemované, tedy nikdy tak mdlé a splývavé, neohra- 

 ničené, jako u subfuscus; hlava i tykadla intensivně černá. Mnohem 

 řidčeji je kolorit šedivý zastoupen: tu je barva hřbetu temněji, boků 

 bledě popelavě šedá beze vší stopy žlutého neb červeného odstínu, 

 sliz čirý (u pestrých vždy žlutočervený) ; hlava s tykadly rovněž jako 

 u kusů barevných černá. Pruhy u této šedé odrůdy jsou vyvinuty 

 stejně ostře jako u ostatních (viz níže variety), ale v Německu (Lky- 

 DiG 21.) a v Anglii (Collixge 10.) žije prý zvláštní forma beze všech 

 pruhů a pásek (griseus Collge); sám jsem podobného nikdy nic ne- 

 viděl. Rovněž neznám z Čech žádné ukázky melanismu u této specie, 

 ač jsem měl k disposici zvířata z Krkonoš; z Piemontu popsal Pol- 

 LONEUA var. Stahilei, jež jest úplné analogon k subfuscus var. frans- 

 sylviums Simr. Noha ze zpodu vždy bílá. 



Pohlavní dospělost, již zevně po vyvinutém vtažení atrialním 

 zřetelně patrná, dostavuje se již u kusů málo nad 2 cm dlouhých, 

 kdežto subfuscus jeví v této velikosti jen nepatrné, embryonálně vy- 

 vinuté, základy genitálií histologicky nedifferencoranc, jakkoli morfo- 

 logicky již zřetelné; tato okolnost rozhodne vždy při určování kusů 

 pochybných. O malé kusy druhu subfuscus, pro jakoukoli příčinu snad 

 předčasně vyspělé, se v žádném případě nejedná, neboť fuscus se od 

 onoho zřetelně liší vždy i v ostatních vlastnostech, ba i geograficky 

 a faunisticky. 



Druh tento žije v severních polohách Evropy (a snad i v celé 

 zóně circumpolární) hojně, kdežto v střední Evropě přichází jen spo- 

 radicky a to pouze na místech vysoko položených nebo z jakékoli pří- 

 činy klimatem drsnějšnn nadaných; u nás sbírán byl dosud v Krko- 

 noších, u Nového Strašecí a u Jankova (log. VI. Dvořák), vždy ve 

 vlhkých jehličnatých lesích. 



Anatomickým znakem našeho druhu je úplný nedostatek nápad- 

 ného úhlu mezi kopulačním odstavcem a předešlou partií volného ovi- 

 duktu, čímž se na první pohled rozezná od druhu subfuscus. Volný 

 ovidukt je celkem kj-atší nežli u tohoto, začíná dosti prostrannou, ale 

 tenkostěnnou rourkou, jež přechází v tlustostěnný oddíl kopulační bez 

 jakéhokoli příkrého ohbí; celkový průběh volného oviduktu má bud! 

 vzhled skoro docela přímý (fig. 8, v této práci. Lehmann (20). Tf. VI. 



