INLEDNING. VII 



de under vintren gått Öfver på isen^ men detta låter 

 icke tänka sig för alla^ minst for Mullvaden, eller för 

 dem som ligga i hide eller sömn under den kalla års- 

 tiden: Björnen^ Igelkotten, Gräflingen, Hasselmusen. 

 Redan af dessa zoologiska data tvingas vi antaga , att 

 södra Skåne fordom varit landfast med norra Tyskland. 

 Detta är det enda sätt^ hvarpå vi kunna förklara näm- 

 de zoologiska fenomen. Och detta antagande bestyr- 

 kes än ytterligare genom de geologiska fenomener, på 

 hvilka man först i senare åren blifvit rätt uppmärksam. 

 Det har nemligen med fullkomlig visshet blifvit ådaga- 

 lagd t, att Skandinaviens jordyta — lika som flera, om 

 ej de flesta länder på jorden — är stadd i en jemn 

 rörelse, ehuru denna sker så småningom, att den för 

 stunden är omärkbar och blott under längre tidsperio- 

 der kan varseblifvas. Den består deruti att, om vi an- 

 taga hafsytan som ett jemnt och stillastående plan, 

 så tinna vi att, i förhållande till detta plan, de norra trak- 

 terna af Skandinaviska vallen höja sig, de södra sänka sig, 

 samt att de trakter, som ligga mellan höjningen och sänk- 

 ningen, befinnas ständigt bibehålla samma relativa höjd 

 till hafsytan. Rörelsen är således alt betrakta som en 

 tvåarmad häfstångsrörelse. Genom märken, inhuggna 

 på klippor vid Östersjöns kust, har man kommit till 

 full visshet derom, att landet höjer sig samt att höj- 

 ningen sker på hvart hundrade år: 

 vid Bottenviken 4i till 44- fot. 



— Sandhamn i Stockholms Skärgård kring 4 „ 



— HartÖ utanför Norrköping 2 „ 9 tum. 



— Asko i Östgöta skären 1 „ 6 „ 



— Skallö vid Calmar — 7 å 8 „ 



Sydligare har ingen landthöjning förmärkts vid den- 

 na kustj vid Carlskrona, Carlshamn och Sölvitsborg 

 märkes alls ingen förändring mellan landets och hafs- 

 ytans relativa höjd, och har icke heller från urminnes 

 tider förmärkts. 



