9G GRÄFVARE. 



der ocli livar icke s.-illan. Midt inne i landet är grän- 

 sen för honom ännu ej bestämd, I Westmanland före- 

 kommer han talrikt (Sundev. p. a. st.). Det nordligaste ställe 

 i Sverige ; der jag hört honom omtalas ^ är Hede i Her- 

 jedalen, der han en enda gäng skall hafva blifvit sedd. 

 Utom Skanvinavien förekommer han nästan i hela Eu- 

 ropa^ och i Ryssland finnes han ända till Uralska bergs- 

 kedjan^ hvilken han^ enligt Pallas^ icke öfverstiger. 



Igelkotten har mest sitt tillhall i löfskogar, under 

 rötterna af ruttnade träd^ under buskar^ i häckar och 

 bland nedfallna löf. Med trynet och de skarpa klorna 

 gräfver han sig en hala af en half alns djuplek och bäd- 

 dar den med torrt gräs och lÖf. Denna håla har två 

 ingångar^ hvaraf den ena vanligtvis vänder åt söder. 

 Här ligga merendels hanne och hona tillsammans under 

 sommardagarna^ och först mot aftonen gå de ut för 

 att söka föda. — Igelkotten är det enda djur af denna 

 Ordning, som hos oss ligger i vinterdvala. iMot vintrens 

 annalkande gräfver hvardera könet för sig ett eget bo 

 under trädrötter, buskar e. d. och i detta bo samla 

 de en mängd gräs, löf och mossa, hvari de nedbädda 

 sig så snart första frosten inträfTar, och ligga der i, 

 en oafbruten dvala, till dess de väckas af. vårvärman. 

 Finner man dem under vintersömnen och lägger dem 

 i ett varmt rum, så vakna de upp 5 men de somna in 

 igen så snart de åter komma i kölden. 



Igelkotten är dum, trög och rädd. Han har det 

 egna att då han blir skrämd rullar han sig samman 

 till ett klot och spänner de skarpa taggarna ut åt alla 

 rigtningar. I denna ställning kan sällan någon hund 

 bita honom, och om denne försöker att bära honom till 

 sin herre, får han merendels umgälla det med en blo- 

 dig mun. iMan påstår att räfven skall på ett slugt sätt 

 vela att åtkomma honom, derigenom att han kastar sin 

 skarpa och stinkande urin i dess näsa. För sanningen 

 af denna uppgift kan jag ej borga. jMen en af mina 



