KATTSLÄGTET. 109 



finna om vi jemföra hela ormskaran med hela kalt- 

 släglet. 



Beträffande deras skaplynne och lefnadssätt, vilja 

 vi anteckna följande : deras gång är tyst och smygande, 

 och oaktadt de äro begåfvade med en otrolig styrka, 

 en utomordentlig vighet, och försedda med fruktans- 

 värda vapen : skarpa tänder och uddhvassa klor, så anfalla 

 de dock aldrig öppet, som hunden, utan söka genom list 

 och slughet att åtkomma sitt rof. De lägga sig i for- 

 sat der de veta att något djur skall gå fram^ eller 

 också smyga de sig tysta och utan minsta buller kring 

 för att söka ett rof, och då de antingen genom synen 

 eller den fina hörseln upptäckt ett sådant, smyga de, 

 eller nästan ia-ypa, så nära som möjligt, och der stå 

 de nedtryckta och lurande, utan att minsta rörelse 

 förråder dem, och med ett förvånande tålamod afvak- 

 ta de ett gynnsamt ögonblick, då de med pilens snabb- 

 het och i några få skutt kasta sig öfver sitt rof, hug- 

 ga klorna deri, slå det under sig och , hugga tänderna 

 i dess halspulsåder. De dricka det ljumma blodet och 

 förtära blodfulla köttiga delar. Sedan de mättat sig, 

 draga de sig tillbaka till ett gömställe, och falla der i 

 en djup sömn tills hungern åter väcker dem. — För- 

 fela de sitt rof, så förfölja de det icke vidare, utan 

 vända skamflata tillbaka och afbida i tysthet ett mer 

 gynnsamt tillfälle, eller ock smyga de sig kring och 

 söka nytt rof. De äro för lata att använda ett uthål- 

 lande skarpt lopp, så framt ej lifsfara tvingar dem der- 

 tilL Ägde de hundens förmåga af ulhållande lopp, så 

 skulle de utrota allt villebråd i skogarna j ty de ihjäl- 

 rifva ofta långt mer än de kunna förtära, och låta det 

 ligga orördt. Lyckligtvis äro de af naturen lata och 

 makliga, likasom de mest farliga ormarna. Det är en 

 allmän och välgörande naturlag, att de mest ilskna djur 

 äro också de mest lata. 



Kattorna skilja sig också från hundarna deri, att 



