236 ROFDJUR. 



samt bakpå benen ^ låren och svansen. Större än den 

 vanliga. 



C) Jaglhimdar : Vanligen medelmåttigt stora, eller 

 små 5 öronen breda, langa, afrundade och hängande j 

 hjernskålen bred, äfven framtill på sidorna kiillrig. No- 

 sen utdragen, oftast temligen tjock 5 sporren ^""'-'^sta 

 tån på bakfoten) försedd med klo. — Lukten fin, men 

 synen slö. Röja mycken slughet och förstånd j kunna 

 lätt dresseras. 



i } Rapphönslmnd (Ccm. f. aviculariusj. Nosen temli- 

 gen tjock och näsan stundom klufven^ läpparna hängande j 

 öronen mycket stora och hängande, svansen temligen 

 kort, blir merendels afhuggen. Färgen oftast hvit med 

 flera eller färre bruna eller svarta fläckar. Stundom 

 är han helt svart. Deraf äro två varieteter: 



a) Korthäriga Rapphönshunden [The Poinfer Tn. 

 Bell Brit. Quadr. p. 217.) är hos oss den vanligaste. 

 Har kommit hit frän Tyskland och England, dit han 

 anses hafva kommit från S])anien. I Spanien kallas han 

 den orientaliska fogelhunden och anses vara kommen 

 från Phoenicien. Denna hundrage finnes afbildad på 

 Egyptiska monumenter och torde således vara en 

 bland de äldsta, som blifvit i Orienten begagnad till jagt. 



Hos oss är den nu mycket alhuän i Skåne, der 

 han användes till jagt på rapphöns, ungorre, vaktel, 

 beckasin or s. v. I de Öfriga landskapen af Sverige 

 samt i Norrige förekommer han mer sällan. 



Anmärkn.: Af Rop{ihönsliund finnes äfven en varietet med 

 smalare nos och korta läppar, som således i hufvudets 

 form mest liknar stöfvaren. 



b) Långhåriga Uapphönshinden [The Setter, Bell 

 Brit. Quadr. pag. 219). Har långa men fina hår öfver 

 hela kroppen, isynnerhet på svansen. Börjar äfven bli 

 (emligen allmän i Skåne och användes till samma bruk 

 som förra. 



