VILDKATTEN, 121 



frusna dammar eller i hål i brinkarna. EldgevHiet Unnu mer än 

 odlingen och den ökade befolkningen, har äfven inskränkt vistel- 

 seorten för detta grymma och ödclägganda rofdjur. — ■ Vild- 

 katten ligger vanligen stilla om dagen och först om natten går 

 han ut på rof. Då han märker någon fara, springer han ge- 

 nast upp i ett träd, eller lägger sig långs ät en gren nära 

 stammen, eller ock kryper han in i något hål. Från trädet 

 kan han lätt nedskjut^is, men det bör ske försigtigt; ty dör 

 han ej utan blott såras, så anfaller han med raseri jägaren och 

 dess hundar. Han är ett farligt rofdjur för allt slags fogel; 

 äfven harar, råttor m. m. blifva hans rof. Vid bäckarna fån- 

 gar han lisk. 



Vildkattens parning inträffar i Januari eller Februari, då 

 han låter höra samma jamande läte som tamkatten. Honan 

 föder 4 — 5 ungar, hvilka förhålla sig likasom tamkattens, men 

 äro mycket skygga och gömma sig vid minsta buller. De kun- 

 na väl tämjas, men de blifva dock ej så tama som huskat- 

 ten. C^n/n.; Detta är händelsen med alla vilda racer af sam- 

 ma art, som de tama). 



Förestånnde vilda skogskatt ansågs allmänt för stammen till 

 tamkatten, ända till för vid pass 20 år sedan, då den frejdade re- 

 sanden RUPPEL fann i Nubien en förut okänd art af vild katt, som i 

 många hänseenden liknade huskatten. Man började då märka skil- 

 naden mellan den tama och den vilda race, som man förr tiott till- 

 höra en och samma art, och Temminck sökte med många skäl be- 

 visa, attNubiens vildkatt som af ROppel kallades Felis maniculata, 

 och icke den europeiska F. Catus, var den sanskyldiga stammen 

 till Huskatten. För att afgöra detta spörjsmål, borde man under- 

 söka så väl yttre byggnaden, som inre organisationen hos dessa 

 begge vilda arter och derefter jemföra hvardera med Huskat- 

 tens. Dertill har jag för min del hittills saknat tillfälle; men, 

 att dömma efter de figurer jag sett af Felis maniciilata^ sy- 

 nes den mig i tlera hänseenden vida mer än den europeiska 

 Skogskatten olik vär Svenska vanliga Huskatt. Han är spens- 

 ligare med mysket högre ben, längre svans och större öron. 

 Svansen hos Fel. maniculata är ej blott icke afsmalnande, 

 som hos huskatten, utan tvärtom, efter hela sin längd kort- 

 hårig och smal ända mot spetsen, der han blir tjockare och 

 slutas tvärt. Att öronen hos tama racer aldrig blifva mindre, 

 men väl större än hos de vilda, från hvilka de härstammat, 

 bevises af svinet, kaninen, geten och vissa hundracer; sam- 

 ma förhållande torde vara med svansen. — TEMmNCK menar 

 att domesticerade djur blifva större än deras vilda stam (p. 



