i28 ROFDJUR. 



lat mig sina erfarenhetsrön, af hvilka jag här, med hans 

 tillåtelse, vill anföra följande korta sammandrag: 



Under vintren 1844 fälldes i trakten kring Upsala 22 

 Loar, af hvilka Hr v. Yhlcn undersökte 18. Vid Sjö egen- 

 dom i Upland falides af Baron J. Baner S.nc kullar, hvar- 

 af den första bestod af 4 Loar, deribland hannen, den 

 störste Lo Hr v. Yijlen någonsin sett, var till tecknin- 

 gen en Räflo, Illum. Fig. pl. 5; honan något mindre var 

 äfven Räflo. Af ungarne var den ena hanne, den andre 

 hona. Begge hade de smala ryggstrecken som antyda 

 Varf/lon. — Dessa Loar hade hela sommaren och hösten 

 uppehållit sig pä en ö i Mälaren, der de fällt får och 

 kalfvar samt harar i mängd. De jagades pä isen i land 

 och fälldes i språng, då modren och ena ungen skötos 

 på samma gång, en med hvardera bösspipan. Att de 

 utgjorde en familj synes äfven deraf, att 14 dagar före 

 sista jagten blef hannen frånjagad och följd tvä dagar 

 långt bort, men återvände efter en vecka till ön igen. 



Den andre kullen bestod af 3 Loar, nemligen en gam- 

 mal hona och tvä unga. De drefvos två dagar utan att 

 skiljas åt, och gamla honan öfvergaf ej den skogsbacke, 

 der ungarna träat, oaktadt ett bomskott bordt dertill ha 

 förmått henne. De hade också lång tid förut och många 

 gånger pä vintren ringats, då der städse voro 3 inspar, 

 1 större och 2 mindre. Honjn befanns vara Varylo (Fel. 

 virgata Illum. fig. 3), med breda ojemna ryggsti^eck och 

 en kort svart spets på svansen. Den ena ungen hanne, hade 

 Varglons ryggstreck och kroppen beströdd med fläckar. Den 

 andre, hona, var en fullkomlig Rällo (Fel. Lynx). — De öfriga 

 anförda erfarenhetsrön förbigår jag såsom måhända mindre 

 bevi.sande, utom följande, som jag anser vara fullt afgörande : 



Mot slutet af December 1844, då en god spårsnö fallit, 

 skjötos pä Junåkers Häjj^ads allmänning å Kolmården 3:ne 

 Loar af Hr v. Yiilen och en skogvaktare vid namn Skogman. 

 De utgjordes af en gammal hona och två ungloar. Att 

 dessa tillhörde en och samma familj och voro modren 

 med sina begge ungar, är uppenbart af följande: de vo- 

 ro tillsammans när de uppskrämdes, och dä, efter en kort 

 diift, ungarna träade och nedskötos, flydde ej honan från 

 skogshultet, utan fälldes från ett berg, der hundarna ställt 

 henne. På spårsnön upptäcktes att de varit tillsammans 

 hela natten, ätit af samma hare och legat under samma 

 rothvalf då de uppstöttes. Härtill kommer att Skogman 



