LO. 135 



blodfullaste delarna: hjerta^ lunga och lefverj och om 

 detta icke mättar honom ^ förtär han äfven mer eller 

 mindre af köttet. Mindre djur, såsom harar och dy- 

 likt förtär han oftast med hull och hår. Jag har flere 

 gånger under vintertiden träffat här, ben, klöfvar och 

 klor af harar, getter o. s. v, i magen hos de Loar, 

 jag Öppnat. I en äldre Lohona, som blef Öppnad i 

 Februari, träffade jag c|varlefvor af en yngre Lo, som 

 sannolikt varit hennes egen unge. Stundom, då harar 

 finnas i mängd, förtär Loen blott de blodfullaste de- 

 larna och låter ligga eller nedgräfver det Öfriga i snön. 

 Han synes sätta särdeles värde på harkött, hvarföre 

 han sällan Öfvergifver en trakt, så länge der finnes en 

 enda hare. 



Träffar Loen en flock får eller getter i skogen, 

 så dödar han ett stort antal inpan han börjar frossa, 

 och han dödar alltid långt flera än han kan förtära. 



En egenhet i dessa glubska rofdjurs skaplynne är, 

 att om de, hvilket stundom händer då de om natten 

 smyga omkring efter rof, oförmodadt hoppa i fällor, ur 

 hvilka de ej kunna komma ut, så förlora de i Ögon- 

 blicket hela sitt grymma mod och anfalla ej de djur, 

 med hvilka de befinna sig instängda, äfven om dessa 

 äro alldeles värnlösa *}. 



Fortplantning: Loarna para sig i slutet af Februari 

 eller i Mars och honan föder sina ungar i Maj eller 



*) Under Jultiden 1829 hade en ung Varglo hoppat in i 

 Hr HER^'DAHLs räfgärd vid Stenbrottet nära Stockholm. Då 

 han fann sig instängd, sökte han blott komma ut, genom att 

 klättra upp för brädplanket. Men räfvarna krupo dä fram ur 

 sina gömställen och anföllo honom, drogo honom baklänges 

 ned och ihjälbeto honom. Man har äfven exempel på att Lo 

 hoppat ned i fårhus och ej en gång vågat angripa fåren, se- 

 dan han funnit sig vara instängd. Jemf. Ekströms Beskrif- 

 ning öfver Mörkö Socken, sid. 15. — Stundom träffas Lon 

 inne i byar och städer, Jemför Jäg. Sällsk. Tidskr. 3. s. 

 78L 



