JERF. 145 



utvandringar för sin föda skull. Hura han griper sitt 

 rof, har jag redan omnämt. 



Fortplantning : Jerfvens parningstid skall infalla i 

 Januari eller Februari och honan föder i Mars (Hollst.) 

 April (BfrgeiNSt.) eller 31aj (Genb.) två^ sällan tre un- 

 gar. Dessa läggas vanligen längt inne i någon otillgäng- 

 Hg bergsklyfta, hvarföre det ganska sällan händer, att 

 man träflar på dem. De äro i början gråbruna med 

 en liten svartaktig spegel på ryggen. — Berättelse om 

 en Jerfunge^ som blifvit uppfödd, se Vet. Akad. Handl. 

 1773 s. 215). 



Jagt och Fångst: i\Ian brukar . åtskilliga metoder 

 att bemäkliga sig Jerfven. I Vesterbotten jagas han med 

 hundar, som uppdrifva honom i träd, då han lätt skju- 

 tes. Lappen jagar honom om vintren på skidor, och 

 då han upphinner honom, dödar han honom med spjut 

 eller fäller honom med skott. Äfven brukar han att 

 litlägga luder för honom. — 1 slagjern fångas han 

 säkrast ^ men dessa böra vara starkare än vanliga räf- 

 saxar och försedda med tänder. I Herjedalen fångas 

 Jerf i ett eget slags giller, kalladt Jerf-giller. Det består 

 i en båge af träd, i hvilken ett med hullingar försedt 

 stälspjut är fästadt 5 spetsen af detta spjut går upp 

 genom ett häl på ett bräde, der betet, som består af 

 ett stycke kött, är fästadt vid en tråd j bågen är nedgill- 

 rad så, stt han slår upp då betet viclröres. Betet må- 

 ste vara fästadt så långt framom spjutändan, som från 

 armbågen till fingerspetsarna, om spjutet, vid bågens 

 lossande, skall träffa Jerfven i bröstet. — A fven fångas 

 han i fällor eller jerfbås. Huru dessa inrättas se Jä- 

 gare-Sällskapets Tidskrift 1833 p. 620. 



Ngt ta och Skada: Lapparna lida stor skada af 

 Jerfven. Utom det att han anfaller deras Renar, plun- 

 drar han ofta deras matförråd. Då de om hösten Ilytta 

 från fjällen, för att under vintren beta Renarna i skog- 



Skandin:s Däggdjur. 10 



