150 



IIOFDJUR. 



trädrötter och rishögar^ i broar och stengärdsgårdar , i 

 jordhål vid sidorna af torfgrafvar m. m., och han sy- 

 nes hos oss oftare förekomma vid torfmossar och i 

 brinkarna vid vatten, än annorstädes. Gerna taeer han 

 sin boning i grannskapet af gårdar och byar^ som han 

 om nätterna besöker, för att skaffa sig föda. Han ligger 

 merendels stilla i sitt gömställe om dagarna, och först 

 i skymningen begifver han sig ut på rof och plundring. 

 Han smyger sig då omkring, kryper genom de minsta 

 hål och tränger sig ofta in i hönsgårdar, dufslag och 

 uthus. Träffar han ett större antal af smådjur eller 

 foglar samlade^ så visar han samma mordlynne som 

 Loarna och Filfrasen ^ ty likasom dessa ihjälbiter han långt 

 mer än han på en gång kan förlära. Till lynnet är han 

 ilsken och obändig. Retad låter han höra ett läte , som 

 har någon likhet med skatans. Dess 



Födoämen bestå i vilda och tama smådjur och fog- 

 lar: harar, möss, rapphöns, unga gäss, änder, dufvor^ 

 höns, kalkoner m. m. I hönshuset och dufslaget, der 

 han ibland om natten insmyger sig, dödar han allt hvad 

 han påträffar. .Man har exempel på att en enda Uler 

 ihjälbitit, under en natt, ej mindre än i 6 kalkoner 

 (Bell). Han dödar dem på det sätt, att han biter dem 

 i strupen. Sedan han dödat så många han åtkommit, 

 börjar han förtära hjernan och släcka sin törst med det 

 ljumma blodet. Hvad han icke kan förtära på stället, 

 söker han bära bort till sin kula. Ägg och ungfogel 

 uppsöker och förtär han om sommaren på fälten och i 

 skogarna. Afven kastar han sig ej sällan i vattnet för 

 att derur hemta grodor och fisk. Af denna orsak har 

 han någon gång blifvit tagen för en Menk. För flera 

 år sedan blef mig tillsändt, från en ung vän, ett Iller- 

 skinn jemte ett bref af följande innehåll : "Jag skjöt det- 

 ta djur den 12 September i en mosse, hvarvid visa- 

 de sig att det ej var ovandt att lefva i vatten, ty ef- 

 ter första skottet, hvaraf det ej dödades, sprang det 



