198 ROFDJun. 



lätthet i upprätt ställning, stödjande endast på bak- 

 fötterna, och han kan i denna ställning bära de tyngsta 

 bördor mellan fraratassarna. Man har. sett honom gå- 

 ende på bakbenen långs åt en smal stock, som låg 

 öfver en ström, bära en död häst mellan frambenen. 

 — Då han bortbär det rof han slagit, vanligen en häst 

 eller en ko, går han nemligen alltid upprätt, hållande 

 slagtet mellan framtassarna, och kan ur de saiikaste 

 myrer på det sättet bära en ko , ehuru han uti gytt- 

 jan sjunker lika djupt, som längden af hans ben (Falk). 

 Han simmar både fort och u Ihållande, samt badar sig 

 ofta under heta sommaren. Då han blir skrämd har 

 han ett ganska starkt, men lunsande lopp. Dess yttre 

 sinnen äro väl utvecklade, synen är skarp, hörseln god 

 och lukten ytterst fin, hvarföre han sällan träffas af 

 menniskor under sina somraarvandringar i skogarna. 



Ehuru björnen af naturen är vild, trumpen och 

 arg, anfaller han likväl aldrig menniskor, om han ej 

 blir retad t. e. anskjuten och sårad, men äfven då 

 händer ofta att han förblöder utan minsta rörelse till 

 motstånd. Stundom anfaller han dock jägaren som så- 

 rat honom 5 isynnerhet om denne visar fruktan och flyr. 

 Ofta anfaller en sårad björn med raseri jogtfolket, som 

 söker mota hans flykt. Går jägaren oförfärad mot björ- 

 nen, så drager denne sig merendels tillbalva och nöjer 

 sig med att upprifva mossa, stubbar och stockar, hvil- 

 ka han kastar kring sig. Det förtjenar anmärkas att 

 enligt de erfarnaste björnjägares iakttagelser, använder 

 björnen olika vapen vid anfall på menniskor och bo- 

 skap. "Kreaturen slår han alltid med sina ramar j men 

 sårar åter menniskan alltid genom bett. Ännu vet 

 man intet exempel då björn slagit en menniska." (H. 

 Falk.) — Hr Ilofjägmäst. H. Falk, som noga undersökt 

 björnens lynne och vanor i skogarna, härleder denna 

 olikhet från menniskans medfödda herravälde öfver dju- 

 ren, hennes imposanta ställning och den skräck hon 



