200 - IIOFDJUR. 



gammal sågen , att björnen har en mans vett och tolf 

 mans styrka. Hvad styrkan beträffar ^ kunna vi, af 

 hvad redan blifvit nämdt^ derora göra oss ett begrepp j 

 och hvad björnens förståndsförmögenheter angår, har 

 man derom en mängd berättelser. Jag vill blott an- 

 föra ett hithörande fenomen , hvarlill jag sjelf varit åsy- 

 na vittne. Jag både för 20 års tid sedan två lefvan- 

 de björnungar^ stora som pudlar. De stodo i en träd- 

 gård, hvardera bunden i ett hampstreck, tjockt som 

 ett finger och af 3 — 4 alnars längd. Stundom lustes 

 de, dock så att de släpade strecket efter sig, för att 

 kunna fasttagas j de roade sig då med att klättra i 

 träden, hvilket de alltid med synbart nöje verkställde, 

 och stego ända upp i öfversta toppen. Innan de gin- 

 go ned, hvilket alltid skedde baklänges, entrade de 

 strecket till sig med framtassarna och lade det fler- 

 dubbelt mellan käkarna, påtagligt med beräkning att 

 ej deraf hindras, under nedstigandet eller, ifall det 

 fastnat kring en gren, blifva hängande deruti. Denna 

 försigtighet iakttogo de alltid, utan att någon erfarenhet 

 lärt dem faran af dess uraktlåtande. 



Under sommaren är björnen alltid mager, men mot 

 hösten, då bären mogna och han således har god till- 

 gång på föda, blir han mycket fet, och med detta hull 

 lägger han sig i idet. Mot slutet af Oktober upphör 

 han för året att äta och använder den ålersående tiden 

 innan han lägger sig, att, som man säger rensa tar- 

 marna. Dessa sammandraga sig och magen hopkrym- 

 per till ett htet hårdt klot, sedan denna och tarmarna 

 förut äro rena från alla exkrementer och innehålla blott 

 en slemlik vätska. Dock blir, hos björnen, liksom hos an- 

 dra djur, hvilka ligga i vinterdvala, något af tarmarnas 

 innanmäte qvar i slutet af ändtarmen, och detta kal- 

 las af jägare tappen *). 1 medlet af November går 



*) Denna består af de växtämnen, som djm-et sednast för- 



