VARG. 217 



det. 5^ jagar Vargen hästar och elgar^ sä jagar ock- 

 så Schakalen m. fl. Katten smyger sig kring mest en- 

 sani och tyst 5 hundarna genomtåga stundom flockvis 

 skogarna med höga tjut. De flesta gifva från sig en 

 odräglig stank. — Kättarna hugga klorna i sitt rofj 

 hundarna angripa sitt med länderna. Kättarna döda 

 långt flera rof än de för tillfället kunna förtära 5 hun- 

 darna förtära gemensamt det rof, de ihjälbitit. Kättar- 

 na äro mer fega 5 hundarna mer djerfva. Af lika stora 

 arter angripa hundarna långt större rof än kättarna. — • 

 I allt detta se vi hos hundarna mer öppet handlings- 

 sättj mer mod och, om man så får uttrycka sig, mer 

 sällskaplighet. Och framför allt röjes i hundens skap- 

 lynne en långt större fallenhet att tämjas och att tam 

 blifva sin ägare ytterst tillgifven. Denna egenskap fin- 

 nes hos alla arter, ehuru mer och mindre." Hos de 

 flesta racer af Tama hunden, hos Nyhollandshunden och 

 Schakalen är detta lillgifvenhelssinne starkast utveckladt. 

 Hundslägtet är, hksom kattslägtet, rikt på arter, 

 af hvilka Skandinaviens Fauna har fyra. De kunna in- 

 delas i Vargar (till hvilka äfven tamhunden räknas) och 

 Räfoar. 



A) Varg^ap ocli Hundar [Canes propr.) 



Nosen vanligen tjockare och mindre spetsig ; pu- 

 pillen i ögat rund; svansen kortare än halfva kropps- 

 längden; öfra rof tandens häl sluttande, bildar ingen upp- 

 stående knöl. 



1. "Vap§' CCanis Lupus Lin.) 



Artm. Grå; på nos, ben, örontrakt och kroppssidor 

 gulaktig; ryggen mer blandad med svart; svans- 

 spetsen svart; öronen spetsiga, uppståefide, utvän- 

 digt gulbruna; svansen långhårig räcker nedom 

 hasleden. 



Synonym i: Canis Lupus Lin. Faun. Sv. p. 3 n. 6. — Lin. 

 Syst. Nat, L p. b8. — Retz. F;na p. U. — Gmel. Syst, 



