222 IIOFDJUR. 



ris. , med tuber utåtvänd. Symphys. dubbelt sä lång som 

 foram. obtur. Os femor. nära 9 t. caput högre än tro- 

 chant. Condyli skilda ^ 4 lin. Fåran för knäskälen inåt 

 begränsad af en tjockare mer utstående kant. Tibia 

 (9 t. 2 lin:) och fiöula (spensligt) nedifrån uppåt till 

 Öfver y hopväxta. 



Vistelseort och lefnadssäft: A^argen är något större 

 än Loen och således näst björnen det största rofdjur 

 i Europa ^ men han är ojemförligt glupskare odi skad- 

 ligare än björnen. Vargen finnes kringspridd^ från nor- 

 ra Afrika och norra Asien , öfver hela Europa och norra 

 Amerika^ ända till 70:de nordliga breddgraden. Blott i 

 England, Skottland och Irland är han längesedan helt 

 och hållet utrotad. I Skottland har han ej funnits se- 

 dan år 1680, och i kland skjöts den sista Vargen I 71 0. 

 På Skandinaviska halfön deremot är förhällandet helt 

 annat. Enligt Linné, var Vargen för något mer än 100 

 år sedan i Sverige ett sällsynt djur *), och enligt Pon- 



*) '"'Ante 26 annos rarius animal in Suecia.^^ Lin. Fauna 

 p. 3. eclit. ITGL Således voro Vargarna sällsynta i Sverige 

 före 1735. Dä var Linné redan 28 år gammal,, och har allt- 

 så anfört detta efter egen erfarenhet. Likväl- är det säkert 

 att omkring 200 år förut voro Vargarna i Sverige åtminstone 

 lika talrika och närgångna som nu. Olaus Magnls, hvars 

 Hist. geni. scptenfr. utgafs i Rom 1555, omtalar deri på fle- 

 ra ställen, Varg;irnas mängd och tilltagsenhet här i Sverige 

 på hans tid. I 4:de Bok. 13;dc kapitl. säger han att de un- 

 der sträng köld, isynnerhet i Januari månad, samlades i sto- 

 ra flockar och voro dä särdeles skadliga. 1 18:de Bok. 10:de 

 kapitl. anför han att den som om ^intertiden och i sträng 

 köld skulle resa , äfven prosten som skulle fara till sina land- 

 församlingar, borde vara beväpnad med pilar och bössor, för 

 att alhälla Vargarna frän sig och sina hästar. Det hände nem- 

 ligen ofta, merendels i Januari manad, då man reste på slä- 

 da, att Vargarna kommo hoptals anlöpande frän alla häll. — 

 Af köld och hunger blefvo de ofta sä ursinnigt ilskna, att de 

 gingo in i husen och förtärde boskapen eller släpade den 

 sargad med sig till skogen. I 11:te kapitl. omtalar han den 

 skada vargarna tillfogade genom att angripa kor, ka]f\'ar, get- 



