VARG. 227 



då icke en gång vågar angripa ett får eller annat bo- 

 skapsdjur som bär skälla. Men som han är ett bland 

 de största rofdjuren och af naturen glupsk, så behöf- 

 ver han mycket for sitt uppehälle. Ofta måslé han^ 

 af brist på rof; länge uthärda hunger. Denna gör ho- 

 nom djerfj och uthungrad anfaller och mördar han allt 

 lefvande, som han öfverkommer. Denna dess glupsk- 

 het, dess talrikhet hos oss och vanan att vintertiden 

 samla sig och kringströfva i större skaror, gör Vargen 

 till det farligaste och mest förödande af våra rofdjur. 

 Dock är han vida mindre farlig i skogen, än på öppna 

 fält och tillfrusna sjöar, och mindre om dagen än i 

 skymningen och om natten. 



Då man i Norrige, och på somliga ställen i norra 

 Sverige, under kalla vinternätter, far Öfver öppna fält 

 eller insjöar, och märker vargar i grannskapet, låter 

 man ett rep släpa bak efter slädan, och det påstås, att 

 dess slingrande ormlika rörelser göra, att vargen hål- 

 ler sig på afstånd och vågar ej angripa. Afven skall 

 han afhållas, om man med ett eldstål slår upp eld, 

 eller skramlar med en kedja eller dylikt. 



Vargen äger en mycket fm lukt, hvarmed han, 

 liksom hunden, kan på ett betydligt afstånd vädra upp 

 sitt rof, och jaga det på' spåren. 



Mellan vai'gen och hunden råder en naturlig fiend- 

 skap, och de mötas sällan, utan att endera blir på 

 platsen. Segrar hunden, så låter han sitt rof ligga j 

 segrar vargen, så uppäter han hunden. — iMellan hund 

 och varg af olika kön, skall likväl denna antipati vara 

 mindre^ märkbar, och längre fram skola vi finna exem- 

 pel på, att de stundom para sig med hvarandra. — ■ 

 Äfven två, för hvarandra främmande hundar, af sam- 

 ma kön, fördraga sällan hvarandra. 



Födoänmen: Om dagen ligger Vargen merendels 

 stilla i skogen, om natten ströfvar han ut efter rof. 

 Detta sker antingen blott i honans sällskap, eller också 



15» 



