VARG. 229 



ung ren, skrämd af deras åsyn, ger sig ut åt fältet, så 

 lemna de genast hjorden, och förfölja den ilyende, 

 hvarvid de veta att skingra sig åt flera hall, för att 

 så mycket förr ertappa den. På samma sätt jaga de 

 hästen i södra Sverige, och söka, genom att kringrän- 

 na, drifva honom ut i ett kärr, der han fastnar, då de 

 genast från alla håll kasta sig på honom och frossa. 



I Norrige hafva hjortar fordom varit talrika på 

 vissa trakter of\'an Trondhjem t. e. på Ottersön^ men 

 den mängd Vargar, som i sednare åren der infunnit 

 sig, hafva nästan, om ej redan alldeles, utrotat dem. Om 

 vintren då skare finnes på snön , upphinna de med lätt- 

 het både elgen, hjorten, renen, rådjuret. m. m. eme- 

 dan dessa värnlösa djur, med sina hos de flesta ar- 

 ter spetsiga hornläckta fötter, vid hvarje steg sjunka 

 ned i snön, under det vargen med lätthet Jöper ofvan 

 på skaren. 



Som förut är nämdt, angriper och dödar Vargen 

 menniskor, endast i den yttersta hungersnöd. Likväl 

 påstår man, att en Varg, som en gång förtärt menni- 

 skokött, skall vara farligare att råka ut för, än andra. 

 Vid gårdar som ligga enstaka, på sådana ställen der 

 Vargar finnas, skall det stundom hafva händt, att de, 

 äfven om dagen, helt oförmodadt infunnit sig och mör- 

 dat samt bortburit barn, som varit ensamma ute. 



Då Vargen är hungrig, går han äfven på åtel, 

 och liksom Hyenan , uppgräfver lik ur kyrkogårdarna 5 

 ja i nödfall skall han till och med tillgripa mossa, träd- 

 knoppar,, ler och annan onaturlig föda. 



Om en Varg, under striden med dét djur han an- 

 faller, blifvit sårad, eller om han, under det han för- 

 tär sitt rof, blir med blod besudlad, berättar man, 

 som säkert, att de andra Vargarna anfalla och uppäta 

 honom. 



Fortplantnw/] : Vargens parningstid infaller i Fe- 

 bruari, och, som det synes, på något olika tid efter 



