å'l4 ROFDjJUR. 



ty han vet att det sker utan ondt uppsåt^ men sker 

 det af äldre personer, så gifver han sitt ogillande till- 

 känna genom att morra eller jerara sig. Under fa- 

 miljens förtroliga aftonsamtal, tager han bland dem sin 

 plats, och då slutligen en i sällskapet börjar gäspa, 

 gäspar äfven han. När familjen skiljes åt, intager han 

 äfven sitt nattläger. 



Man har en mängd fakta, som bevisa hundens 

 utmärkta förstånd. Jag skall här anföra ett, om hvars 

 tillförUtlighet jag är säker. 1 ett Presthus här i Skåne 

 hade man länge en sådan trotjenare, som dock ej räk- 

 nade sig till herrskapets, utan till tjenstehjonens krets. 

 Om hösten då dessa gingo i marken för att förrätta 

 höstarbetet, var det hans pligt att taga vård om hus 

 och gård. Han blef således hemma. Men stundom 

 hade hans husbonde. Gårdsdrängen, glömt att lemna 

 middag åt honom. På bestämd tid , då han kände sig 

 hungrig, tog han derföre sin lilla träskål, bar den i 

 munnen in i granngården till en beskedlig gumma, som 

 han kände, skrapade på dörren och gaf med tecken 

 tillkänna, att han ville ha mat. Hon förstod hans na- 

 turspråk och slog mat i skålen. Denna . förtärde han 

 helt makligt, tog derefter den tomma skålen i munnen, 

 bar den hem och satte den pä sin bestämda plats. 

 Denna utväg att skatTa sig föda, företog han åtskilliga 

 gånger. — Rörande Hundens förståndsförmngenheter, 

 finnas månsa bevisande tilldragelser anförda i Prof. 

 Smitts bok: om våra pligter mot Djuren, till hvilken jag 

 torde få hänvisa Läsaren. 



BeträfTande hundens utmärkta tillgifvenhet för men- 

 niskan, äfven den han. icke känner, om hon är i nöd 

 och behöfver hjelp, kan anföras S:t Berhardls liundar- 

 nas outtröttliga nit att rädda förolyckade vandrare på 

 Alperna m. m. Hundens ända till döden fortfarande 

 tillgifvenhet för sin husbonde, är äfven genom många 



