216 ROFDJUR. 



nade både klagan och arbete , han dog på grafven. — 

 Hunden Fille eller Fidéle, som i II års tid ständigt sågs 

 ligga på en och samma okända graf , på .Maria kyrkogård 

 i "Stockholm *) , torde hafva tillhört samma märkvärdi- 

 ga råge, Spanieln, ehuru 'detta ej med säkerhet kan 

 bedömmas af porträttet **). Vanligen var han skygg 5 

 men då någon gra!" öi)pnades på kyrkogården, var han 

 ulltid inställsam hos dödgräfvarne och följde uppmärk- 

 samt deras arbete, liksom trodde han att de voro ho- 

 nom behjelpliga att åter uppgräfva den förlorade hus- 

 l^onden. — En nästan dylik händelse tilldrog sig äfven 

 i södra Skåne 1812. En Kyrkoherde bland mina be- 

 kanta hade en ovanligt trogen och tillgifven hund, som 

 ständigt följde honom. Då han blef sjuk, var det omöj- 

 ligt att aflägsna hunden från hans bädd. Han. dog och 

 hunden gaf ingen fred förrän man tillät honom ligga i 

 samma rum, der liket stod. Den döde utbärs och 

 hunden följde med liket, lade sig på den tillslutna grafven 

 och ingen kunde förmå honom att gå derifrån. Man satte 

 mat till honom, men han åt icke, och några dagar 

 derefter, sedan han försökt att gräfva sig ned till ki- 

 stan, fann man honom död på grafven. 



Till temperamentet är hunden i allmänhet sangui- 

 nisk. Affekter, såsom vrede, sorg, glädje, kärlek, vän- 

 skap och flere andra, tyckes han ega i hög grad, och 

 uttrycker dem på det mest omisskännliga sätt ***). 



Hunden tyckes äfven ega en litlig inbillningsför- 



*) Han omtalades i flera Tidningar fur år 1841. 

 **) Se Alex. Noiu.ng Handbok i Husdjuvs-skölseln. 2:dra 

 del. sid. 478. 



***) Den som betraktar hans ängsliga uppsyn då han sö- 

 ker sin herre, frc^in hvilken han blifvit skild, eller ser hans 

 glädje, yttrad med spräng och ovilkorliga fröjdeljud, ' dä han 

 återtinner honom ^ skall medgilVa, att hela hans yttre, är ett 

 sannt, lefvande uttryck af hans inneboende Själ, k hvilken 

 grunddragen äro vänskap och tillgifvenhet för menniskan. 



