HUND. 247 



måga *). Ofta drömmer lian^ och under drömmen ut- 

 trycker han samma affekter, som då han är vaken. 

 An ger han, genom svansens lifliga rörelser, tillkänna 

 sin glädje, än morrar han och är ond, än tyckes han 

 jaga och med ett sakta gläfsande förfölja sitt rof. 



Hunden är slug. Hans handlingar äro ofta en tyd- 

 lig följd af Öfverläggning, och om vi med skäl icke 

 kunna tillerkänna honom ett förnuft, som endast till- 

 hör menniskan, så kunna vi likväl icke neka, att han 

 äger ett slags analogon dermed **). 



Hunden utmärker sig genom snabbhet, styrka och 

 mod, genom fin hörsel och lukt, och framför allt ge- 

 nom läraktighet, eller den egenskapen, att, i högre 

 grad än något annat djur, kunna genom uppfostran 

 förädlas. 



Födoämnen: Hunden har i menniskans sällskap 

 lärt sig att njuta alla de slag af födoämnen, som hon 

 förtär. Som Rof djur är likväl kött dess nalurligaste 

 och käraste spis. Detta förtär han så väl färskt, som 

 sedan det börjat Öfvergå till förratnelse. Afven fisk, 

 ben, mjölk och annan animalisk föda. Gräs njuter hun- 

 den endast som medikament, för att deraf kräkas eller 

 purgeras, eller också, som man påstår, att dermed 

 omgifva de hvassa benskärfvor, som fästat sig i dess 

 tarmar. 



Fortplantning: Hundens parning är egentligen icke 

 bunden vid någon viss årstid. Vanligen infaller den 

 dock två gånger om året, neml. i början af våren och 

 på senhösten. Hyndans brunst-tid varar 10-14 dagar, 

 och hon går drägtig 63 dagar, hvarefter hon föder 8- 



*) Må man ej stöta sig öfver uttrycken själ, inbill- 

 ningsförmåga o. s. v. i frågan om Hunden. Jag känner in- 

 ga mera passande ord för de begrepp, jag vill uttrycka. 



**) Se, bland andra, den redan citerade: Smitls Bok om 

 våra pligter mot Djuren. 



