SKÄLDJUR. 271 



osannolikt att de fordom funnits i Wenern *). I alla 

 haf och skärgårdar som omgifva Skandinaviska halfön 

 förekomma de mer eller mindre talrikt: i Östersjön, 

 Sundet, Kategat, Nordsjön och Ishafvetj men alla ar- 

 ter som förekomma i Ishafvet gå icke in i Östersjön. 



De flesta Skaldjur lefva merendels trupp vis eller 

 i hjordar af flera tjog eller flera hundrade, och hvarje 

 art häller sig vanligen derunder särskilt sammans. De 

 som mest slå sig samman skarvis äro Grönlandsskäleii, 

 Grå Hafsskälen , Bläskäleii och Ilvalrossen ; de som 

 minst förekomma i flock äro Spräckliga Skälen och 

 Elnglade Skälen. 



Skäldjurens föda består hufvud sakligast af fisk, 

 krustacéer och mollusker. En ung Pkoca vituUna, som 

 jag åtskilliga gånger haft tillfälle att iakttaga, syntes 

 isynnerhet tycka om sill 5 äfven slukade han ål, tång- 

 lake m. m. men efter simpa, torsk och flundra var 

 han mindre begärlig. Då dessa djur ofta uppsnappa 

 sitt rof från hafsbottnen, så händer att de derjemte 

 sluka smärre kiselstenarj dessa stanna qvar i magen, 

 af det skäl att nedre magmunnen är mycket trång. 

 Man finner derföre stundom en mängd kiselstenar i ^ 

 magen hos de skäldjur man öppnar. Sådana har jag 

 sett hos Grönlands-skälen (_1836)^ och i Bechey's Vo- 

 gage of discovery sid. 56 omtalas, vid beskrifningen af 

 slagna Hvalrossar, att i åtskilliga af dem funnos runda 

 granitkislar, större än valnötter, och i en af dem räk- 

 nades 22 sådana. 



*) I början af 1 700-talet fanns ett Hvalskelett nära 

 Vänga i Vestergötland. Det skulle derföre ingalunda förvåna 

 oss om man i någon kusttrakt af Venern funne Skälskeletter. 

 Det vore icke mer besynnerligt än att man finner Ostron- 

 bankar i brinkarna vid Göta elf och hafssnäckor vid vikarna 

 af nämnde insjö på Dahl. Men sedan" landet höjt sig så att 

 Trollhättefallen uppkommit, ha Skalar än mindre än Lax kun- 

 nat deri uppstiga från hafvet. 



