206 ROFDJUR. 



och vill ut, men hindras af stängenia, hvarvid jägaren 

 får tillfälle att skjuta honom i idet. Går han upp i 

 förlid, förföljes han af jägaren på löpskidor och af dess 

 hundar. Äro dessa af god race, sälta de merendels 

 snart björnen. De" drifva nemligen på spåren tills de 

 upphinna honom, då de, hvart han ock vänder sig, 

 ständigt hålla sig bakom honom. Björnen, som är myc- 

 ket rädd om bakdelen (förmodligen om genitalia), sät- 

 ter sig på ändan och vrider sig omkring, för att med 

 tassen träffa dem 5 men de, som äro än snabbare i si- 

 na rörelser än han, veta att ständigt hålla sig vid svan- 

 sen, der han ej kommer åt dem. Under detta kan jä- 

 garen, få tid att framkomma och fälla björnen. — Stun- 

 dom lemnar man en ur idet uppskrämd björn, en el- 

 ler två dagars tid, för att söka ett nytt lägerställe. Se- 

 dan ringas han. — Om sättet att skjuta björn på skall- 

 gång, se Falk p. a. st. 



Om en björn fällt ett kreatur, låter man det ligga 

 orördt, och på ett skotthåll derifrån bygger man ett 

 skjul, (ett gäll, en lafve) mellan tvenne träd, ett par 

 famnar upp från marken , i hvilket en eller flera jägare 

 sätta sig med laddade bössor och vänta björnen till 

 dess han kommer för att bortbära sitt rof. Han infin- 

 ner sig merendels första eller andra dygnet i solgån- 

 gen morgon eller afton. 



I Yesterbotten och Lappland fångar man äfven 

 björn i finkor, samt med drag eller sjelfskott, uppstäldt 

 vid något rofland, hafreland, e. d. Äfven fångas björn 

 i Sax. Tidskr. f. Jäg. 949. — Han löpes upp med ski- 

 dor och dödas med spjut af Lapparna. 



ISytta och skada: Björnen gör ofta stor skada på 

 -kreatur och säd, isynnerhet hafre och rofvor. Der han 

 träffar en åker med mogen hafre, sätter han sig på 

 bakdelen, samlar med ramarna ihop stråna till en liten 

 kärfve, af hvilken han sedan i mak afbiter axen. — 

 På Dahl i skogarna har jag sett små valtenlekor för- 



