LANDTBJÖRN. 207 



sedda med slaga och satta i rörelse af en bäck; för att 

 afhålla björnen frän någon i grannskapet varande hafreåker. 

 Han gagnar genom sitt kött som^ isynnerhet af iing- 

 björn, är "ganska smakligt. Rökta skinkor af björn^ som 

 blifvit fälld om vintren^ värderas isynnerhet. Några an- 

 se björnfläsk for den läckraste spis i verlden*). Afven 

 användes fettet i hushållningen. Af skinnen göras pel- 

 sar, muflar, mössor och brämar. Ett vackert björnskinn 

 betalas med 15 — 20 R:dr Banko och deröfver. 

 Anmärhn. 1): Som vi redan sett, varierar björnen ganska 

 mycket till färg och utseende ; och emedan lian blir myc- 

 ket gammal och växer länge, träffas han äfven olika 

 stor. Dessutom träffar man fullväxta björnar, af en och 

 samma art, af mycket olika storlek. Samma förliållande 

 eger rum med flera rofdjur. En fullväxt björn väger 

 vanligen 500 W. , eller 25 L//. ; men Hr Falk har skju- 

 tit flera björnar af 30 Lf/.:s vigt, och en som vägde 

 kring 40 L<^., eller 2 SM/.; således 15 L^. mer än de 

 vanliga! (Tidskr. för Jäg. p. 1145). Dessa fakta, i för- 

 aning med den omständighet, att denna af naturen om- 

 nivora djurart lefver i olika ålder och under olika förhål- 

 landen än mer af vegetabilisk föda och än mer af kött, 

 hafva gifvit anledning dertill, att han fått olika benäm- 

 ningar och blifvit ansedd utgöra flera skilda arter. Den 

 vanligaste föreställningen har varit, att här funnos två 

 arter af björnar, en större, som nästan uteslutande lef- 

 de af större djurs kött, och derföre kallades Slagbjörn, 

 - och en mindre, som lefde endast af myror, saftiga vä- 

 . xter och bär, och som derföre kallades Myrbjörn. De 

 förra varo mer svarta, de sednare mer bruna eller grå- 

 aktiga. Denna föreställning eger ej blott rum i Sverige, 

 utan äfven i Ryssland och på andra ställen, der landt- 

 björnen förekommer (Pall. Spicileg. Zool. XIV. p. 4.). 

 I Norrige har man förr antagit 3 eller 4 slags björn: 

 en brun som är störst af alla och lefver endast af vä- 

 xter, hvarföre man kallat honom Gräsdjur; en mindre 

 af svart färg, och särdeles rofgirig, som man derföre 

 kallat Ildgjerdsdjur, och en tredje, den minsta af alla 

 men likväl rofgirig, hvilken fått namn a^i Myrbjörn. (Wormii 

 Mus. p. 318). 



^»TridsJöTfÖr Jäg. 852. 



