UASSELMUS. 



389 



från menniskors boningar 5 hon är ytterst skygg och 

 gömmer sig så snart hon märker något buller. När 

 härtill kommer^ att hon om dagen solVer i sina göm- 

 slen och först i skymningen går ut för att söka födaj 

 så är del väl icke underligt att man så sällan får se 

 henne. Hon trälTas vanligen enslig, stundom parvis och 

 stundom i smärre kolonier. Hon klättrar bland buskar- 

 na med utmärkt lätthet, likasom en liten Ekorre, och 

 hksom denne sitter hon på bakdelen och håller födan 

 mellan f ramfötterna då hon äter. 



Hasselmusen är ett litet renligt vackert och alldeles 

 harmlöst djur, som aldrig söker att bitas, icke ens då 

 hon fångas, men hon blir dock aldrig rätt tam, ulan 

 behåller alltid en viss skygghet och rädsla. Som vi 

 förut nämt ligger hon i vinterdvala. Redan i medlet 

 af Oktober lägger hon sig att sofva under rötterna 

 af ett träd eller buske, eller i en murken stubbe, der 

 hon bäddat kring sig med löf, torrt gräs och mossa j 

 och i April eller först i Maj väcker vårsolen henne. 

 Äter vaknad uppsöker hon det lilla matförråd ^ hon un- 

 der hösten samlat. Dess 



Födoämnen beslå uteslutande af växter, såsom bok- 

 och ekållon samt kärnor af frukler och bär. Äfven för- 

 tär hon nötkärnor, och dessa skola, enligt de flestas 

 uppgift, utgöra dess mesta och käraste kost *j. Med 

 stor skicklighet skall hon söndergnaga skalet och för- 

 tära kärnan, utan att taga nötterna lösa från den qvist, 

 hvarvid de hänga. Ofta har jag, som ofvan nämdes, 

 sett sådana gnagade nötter fastsitla i sina svepen på 

 buskarna, och man har försäkrat mig att de blifvit sön- 



*) Likväl menar Profess. Betl att detta är ogrundodt; 

 ty han har ej sett en enda, som förmätt genomgnaga skalet 

 af en fullkomligt mogen och torr hasselnöt. (Brit. Qiiadr. p. 

 a. st.). Under sådant förhallande är det dock obegripligt att 

 djuret ej blott uteslutande vistas i hasselbu.skar, utan äfven 

 befinnes samla nötter i sina bon. Se nedanför. 



