306 SKÄLDJUR. 



håll för sig och sina ungar, som ännu äro för späda 

 att företaga vandringen åt söder. Under sådana för- 

 hållanden vilja alla gerna ligga på isen^ men då de 

 sällan alla få rum på ett och samma isstycke , så upp- 

 kommer ett förfärligt slagsmål med vrålande, bitande 

 och rifvande dem emellan, så att det höres på långt 

 håll och stora skråmor lemnas i deras skinn. Denna 

 skälart trifves dessutom aldrig tillsammans med sina sam- 

 slägtingar^ hvarföre, dä Gråskälen mot slutet af Mars 

 begifver sig med sina ungar åt söder, förfoga sig Vi- 

 karskälarna ät norr (Cneiff p- 180). Icke heller ser 

 man Ringskälen i sällskap med Gråskälen. 



Födoämnen: Dessa utgöras af sill, strömming, 

 torsk och annan fisk , som han kan åtkomma , och hvar- 

 af han åt gången skall sluka en otrolig mängd. Skäl- 

 skyttar påslå väl, att de äfven funnit sjögräs och tång 

 i dess mage j men i dem jag Öppnat har jag aldrig 

 funnit annat än fisk. De kägelformiga spetsiga kindtän- 

 derna, som, likasom hos Delfinen, gå in emellan hvar- 

 andra då käkarna tillslutas, äro visst icke egnade att 

 tugga växter, men väl att hugga uti fisk och dylikt 

 rof *). Gråskälen är, enligt sina tänder, den glupskaste 

 af våra Skälarter. 



Fortplantning: Gråskälen parar sig vid Midsora- 

 marstiden och honan ynglar i Februari mellan Kyndels- 

 messan (d. 2 Febr.) och Mattsmessan (den 24 Febr.) 

 på nakna isen, ofta i den bistraste köld, 1 unge, hvil- 

 ken, om den utskäres ur modren, och troligen äfven 

 då han födes, är klädd med en helt gul, ullig fäll, 

 men någon tid efter födslen blir samma ullfällhvit **), 

 och denna behåller han i 8 dagars tid hvarefter han 



*) De äro hos gamla exemplar alltid slitna långs sidor- 

 na, men sällan pä spetsarna. 



**) Häraf torde härleda sig den uppgift Ödmann fått, att 

 Gråskälen har gul och Ståfshälen hvit unge, ehuru de ut- 

 göra en och samma art. 



