B L Å S S K Ä L. 315 



af de största skälartep; soin förekomma i Nordens haf, 

 men vid Skandinaviens kust visar han sig sällan. Dess 

 egentliga stamhåll är norra Polarhafvet, der han mer- 

 endels vistas längt ute i öppna sjön^ och besöker mest 

 kusttrakterna vid Grönland och Spitsbergen. Äfven träf- 

 fas han vid Island. Vid Skandinaviens norra kust visa 

 sig väl minst sällan de yngre *)j dock förekomma der- 

 städes äfven stundom de äldre, isvnnerhet vid Finn- 

 markens kust, ty både der boende Norrmän och Lap- 

 par tillägga honom egna namn ^ de förra kalla honom 

 Kik-nebb eller Kabbiits-kobbe (Karpus-skäl)j de sedna- 

 re Ävjor (Leem) eller Fatle-Nuorjo d. ä. Mage-skäl j 

 emedan de likna hans hufvud och nos vid magen hos 

 en Ren (Rosted pag. '188). Vid Nordlanden, der han 

 högst sällan lärer visa sig^ har han under namn af 

 Klakkekallen och Hafstramben gifvit anledning till mån- 

 ga spökhistorier och fabelakliga berättelser bland fiska- 

 rena. På Tränen, en ö flera mil ute i hafvet utanför 

 Helgelands kust, beskrefvo -fiskarena (1816) Klakke- 

 kallen under skapnadcn af en stor luden svart man, 

 med fingrarna hopväxta till fenor och med en topp- 

 mössa eller kaschett på hufvudet. Denna figur sades 

 visa sig högst sällan för dem 5 men de försäkrade att 

 han stundom under stark storm blifvit kastad på den 

 klippiga kusten af deras Ö, och der omkommit. — 

 Något dylikt berättade äfven fiskarena i Senjen för Bi- 

 skop Gu-NNERus under en visitationsresa (1770). De 

 beskrefvo Klakkekallen stor som en Oxe och med lån- 

 ga bruna hår på kroppen, två händer med samman- 

 växta fingrar, helt korta armar och en karpus på hufvudet. 

 Denna figur sade de sig ofta se stående upprätt i hafvet, 

 med ansigtet vändt mot vinden o. s. v. — Ytterst 



*) Den Skäl, som Biskop Gu.nnerus fått från Nordlanden 

 och som beskrifves i Leems Lappm. sid. 214 not. 64, är på- 

 tagligt en unge i 2:dra året af denna art. 



