BÄFVER. 423 



ro sig fram begagnar han endast bakfötterna. Den mull 

 och lera, som han behöfver till sina byggnader, upp- 

 grufver han med de små framfötlerna, föser den sedan 

 tillsammans, fattar om den med frambenen , häller huf- 

 vudet ofvanpå och skiifvar eller bär den således fram- 

 för sig dit han vill. Ar något träd honom i vägen, 

 så hugger han bort det och g(ir vägen ren, hvilken 

 blir mer och mer slät genom den myckna mullen, som 

 spilles under det han skufvär framfor sig hvar fora. 



Alla dess arbeten förrättar Bäfvern om sommar- 

 nätterna i svalkan. Om dagen hvilar han i sitt hus på 

 det förr omtalta, af gräs bäddade lägret vid vattenbry- 

 net. Endast på mycket atlägsna ställen, der han stän- 

 digt får vara i ro, är han äfven framme om dagarne, 

 isynnerhet då de äro mulna och regniga. 



Till fördomarna hörer att Bäfvern skulle bruka sin 

 hona som släda för att transportera byggnadsvirke, och 

 af samma halt är äfven den uppgiften, att han vid upp- 

 byggandet af sitt hus nyttjar svansen som murslef. 



iMer än en Zoolog har yttrat den tankan, att blott 

 den Nordamerikanska Bäfvern lefde talrikt sammans och 

 byggde hus, och att den Europeiska lefde ensam och 

 byggde icke. Detta är, som man finner, ogrundadt, och 

 lärer komma deraf af de få Bäfrar som finnas i Elben, 

 Weser, Rehn och Rhone ej kunna utgöra kolonier, just 

 derföre att de äro för få. 



Bäfvern är af naturen ämnad att vistas både i 

 vattnet och på landet. Dess korta ben, dess simmliin- 

 nor mellan bakfötternas tår och dess platta svans , vi- 

 sa att han är ett vattendjur och närmar honom något 

 till de Skälartade Däggdjuren. På landet kommer han 

 med sina korta ben icke rätt fort, men likväl kan han 

 der flytta sig mycket vigare än Skälarne. I vattnet är 

 han litlig och qvick, och simmar med sådan snabbhet, 

 att man knappt kan följa honom med en båt. Antin- 

 gen han simmar ofvan på vattnet, eller under dess 



