43G G NA G A RE. 



nadj ehiira honan i allmänhet är större än hannen. 

 Men enligt en erfaren Jägares försäkran kan man lätt 

 skilja mellan hanharen och honharen, då de drifvas af 

 stöfvare. Hanharen bär då alltid öronen framåt rigla- 

 de 5 hos honan äro de bakåt rigtade, liggande tillbaka 

 åt nacken. 



Det är likväl endast då Haren drifves af stöfvare, 

 ej då han iippskrämmes af Jägaren, som denna skilnad 

 är rätt märkbar och tillförlitlig, DeL är för Jägaren ej 

 likgiltigt alt känna den 5 ty hanharen är skadlig för yng- 

 Jet, derigenom att han ihjälbiter ungarna och kan der- 

 före, helst när parningstiden är slutad, gerna skjutas j 

 honorna deremot böra sparas. 



Om man tager ungarne medan de äro små och 

 uppföder dem, blifva de temligen tama, men måste då 

 ständigt vara hos menniskor, hvilket dock är obehag- 

 ligt i anseende till den osnygghet och stank hvarmed 

 de omgifva sig. Också förlora de aldrig helt och hål- 

 let sin naturliga skygghet. Tama äro de lustiga och 

 roa sin egare genom flera slags löjliga upptåg. Bland 

 dessa är det eget för dem att de, som man säger, 

 slå pä trumma. Detta består i ett vexelvis stampan- 

 de med frambenen, så hastigt, att man ej med ögat 

 kan följa deras vibrerande rörelser. 



Födoämnen: Haren lefver af flera slags växter t. 

 ex. säd, isynnerhet hafre, samt kål, saftiga växter, röt- 

 ter, gräs och hö. Om. vintren, då snö betäcker jord- 

 ytan, afgnagar han barken på unga träd och på qvi- 

 starna af de trädtoppar som ligga fällda. Isynnerhet 

 tycker han om bark af asp, sälg, pil o. s. v. och han 

 afskalar derföre grenarna af dessa trädslag. Äfven för- 

 tär han, under vintren, trädknoppar och qvistar af björk 

 m. m. , han gräfver sig genom snön ned till kålen i 

 trädgårdarne, eller till den gröna vinterrågen på åkrar- 

 na, och gör derigenom ofta betydlig skada. 



Fortplantning: Hararne föda (åtminstone i Skåne) 



