KANirjEN. 44V 



ken är lös och der de gräfva hålor och gångar^ i hvil- 

 ka de bo. Hvarje par har en sådan håla med flera 

 utlopp. De föröka sig mycket mer än Haren, neml. 

 5 — 6 gånger om året, med ö — 6 ungar i hvar kull 

 Man har beräknat, att ett enda par kan, efter fyra års 

 förlopp, föröka sig till en skara af 1,271,840 stycken. 

 — Den skada de göra i fruktbara trakter, är ganska 

 betydlig, dels genom att uppsöka sina födoämnen, hvil- 

 ka äro de samma som harens, dels också genom att 

 undergräfva marken. Yarro berättar att en stad i Spa- 

 nien förstördes derigenom att Kaniner undergräfde husen. 

 Hos Tama Kaninen är färgen olika. De hufvud- 

 ' sakligaste Varieteter äro^ följande: 



A) Den egentligen så kallade Tärna Kaninen (La- 

 pin clapier ou domestique Mill.). Liknar vilda kaninen 

 och kan blott derpå skiljas derifrån att den vilda har 

 hufvudet tjockare och kortare, samt 'att håren under 

 fötterna äro hos denna blekgula, hos den vilda gul- 

 bruna. 



B) Silfverkaninen [Lapin riche, Lep. cunic. argen- 

 teus MiLL.^. Dels silfvergrå dels skifferfärgad, med huf- 

 vudet och öronen nästan svarta. 



C) Angora-Kaninen eller Silkeshare?i. (Lapin d' An- 

 göra BuFF.) är kännelig genom sina långa och silkesfi- 

 na hår. Färgen är olika. 



Denna artförändring skall härstamma från Angöra, 

 ett ställe, som utmärker sig genom den besynnerlighe- 

 ten att flera djurarter s. s. kaninen, geten, katten, få 

 der långa fina och silkeslika hår. Silkeshåren finnes äf- 

 ven der och hvar i Sverige 5 men han är mer Ömtålig 

 än den vanliga Tama Kaninen, hvilken dessutom före-^ 

 kommer af hvit, svart, brun, röd, gul, blå eller fläc- 

 kig färg. 



Tama Kaniner underhållas på många ställen i de 

 sydligare orterna i Sverige och, enligt Pontoppidan, äf- 

 ven i Norrige: ehuru der m.era sällan. Man afstänger 



