434 TJOCKHUDAR. 



ganska farligt. Vargen^ Hunden, Räfven och andra rof- 

 djur äro dess arffiender. Det Svin som först märker 

 ett sådant djur i skogen, ger det genast tillkänna ge- 

 nom ett eget grymtande läte, hvilket hastigt samman- 

 kallar alla dem, som finnas i Iraklen. De omringa sin 

 fiende, sarga honom med sina hvassa betar, sönder- 

 slita och uppäta honom. Äfven har det händt, att 

 menniskor lilifvit af dem ihjälrifna, då de haft hundar 

 med sig och gått i ollonskogar, der mänga Svin funnits. 



Svinet är af naturen osnyggt, och tycker särdeles 

 om att vältra sig i orenlighet, i moraser, vattenpussar, 

 gödselhögar, o. d. 



Födoämnen, skötsel m. m.: Svinet är så begärligt 

 efter föda och så litet grannlaga i valet af sin kost, 

 att det hemtar sin näring, nästan utan undanlag, af alla 

 slags djur- och växtämnen. Af de sednare tycker det' 

 isynnerhet om sådana, som växa på våta ställen. På 

 ängar och åkrar uppbökar det marken och söker röt- 

 ter, säd, rotväxter, maskar, larver m. m. Af djuräm- 

 nen förtära Svinen dessutom allt hvad man från köket 

 utkastar till dem^ äfven gå de på åtek Ja de förtära 

 till och med andra djurs excrementer och suggan gri- 

 per stundom till sina egna grisar. 



För mjölnare, bryggare, bagare eller landthus- 

 hållare som sysselsätta sig med bränvins tillverkning, 

 eller, som hafva ek- och bokskogar, är Svinafveln isyn- 

 nerhet fördelaktig. Då man håller Svin på stall, är 

 angeläget att detta är torrt, rymligt och rent, ehuru 

 djuren sjelfva äro osnygga. Man måste åtminstone hvar 

 S:de dag strö under dem. I annat fall, hvarken må de 

 väl, eller blifva feta. 3Ian bör bygga svinhuset på nå- 

 got ställe, som är aflägset från menniskors vistelseort^ 

 emedan den stank som dessa djur sprida kring sig, 

 ej blott är för menniskor obehaglig, utan äfven skadlig *). 



*) För Kiaflor skull denna stank vara så giftig, att om 



