466 HÄSTSLÄGTET. 



mellan denna och condylus extern, en bred rund kanal j 

 nedra ändan har två snedt ingröpta ledylor framifrån 

 inåt, deröfver är benet framtill och baktill platt. Efter 

 Fibula finnes ett rudiment i en benspets, fästad på con- 

 dyl. externas. Astragalus: Öfra och främre ledytan en 

 Irochlea med mycket djup sned grop j undra ytan helt 

 platt stöter till os naviculare^ bakre och yttre sidan 

 med 4 platta ledytor för caleaneum etc. Denna har 

 den bakåtstående hoptryckta delen med en horisontel 

 ingröpning baktill j den vid framändan inåt stående ho- 

 risontela delen med ledytor för Astragalus. Metatars. 

 liknar metacarp. men är mer hoptryckt på sidorna. 

 Bakfotens ben likna i del närmaste framfotens. 



Iläist [Equus Cahallus LlN.) 



Artm. Öronen (dä de läggas fratnj räcka icke öfver 

 midten af hufvudet; svansen ända från roten be- 

 vuxen med långa borstlika hår. 



Synonymi: Equus Caballiis Lin. Syst. Nat. 1. p. 100. — 

 Faun. Svec. p. 15. — Erxleb. Syst. p. 207. — Desmar. 

 Mammal. p. 416. — Pallas Zoogr. 1. p. 255. — Retz. 

 Faun. p. 47. — Ilorse Pe.n. Brit. Zool. 1. p. 1. t. I. — 

 Bell Brit. Quadr. p. 365. — Clieval Bltf. Hist. Nat. IV. 

 p. 174. — Das gemeine Pferd Becrst. Nat. D. I. p. 226. 

 — ScHREB. Säugedi. V. t. 309,310. — Sw Häst, Hingst, 

 Sto , Föl ; Norr. Hest, Mwr eller Hoppe o. s. v. 



Vistelseort och lefnadssätt: Hästen förekommer i 

 tamt skick utspridd Öfver en stor del af jorden, från 

 cequatoriallrakterna ända upp i polarländerna. Hans täm- 

 jande, likasom Hundens, går tillbaka i tiden långt före 

 Historiens gryning, och hos de äldsta bildade folkslag, 

 hvilkas annaler hunnit till oss, finna vi redan hästen 

 tain och använd både som rid-djur och dragdjur. I 

 de äldsta skrifter vi känna, ^losis och Jobs böcker, om- 

 talas han redan. På förstnämda ställe berättas att un- 

 der den hungersnöd, som inträffade i Egypten under 



