ÅSNA, 475 



I underkäken ingår slyngan från inhörnet framtill och 

 insidan baktill mot midten^ dit likaledes en ingår från 

 utsidan och en kortare från insidan. 



Vistelseort och lefnadssätt: Det finnas få tamdjur, 

 om hvilkas vilda stam Naturforskarne äro ense^ och så 

 vidt jag vet är det bland däggdjuren endast det van- 

 liga tama Svinet om hvars vilda ursprung ingen tve- 

 kan uppstått. Åsnan deremot anse somliga härslamma 

 från en vild art, andra från en annan. De flesta an- 

 taga dock att den vildåsna, som i sitt hemland, af Kir- 

 giser, Bucharer, Kalmucker och Nordperser kallas Ku- 

 lan, och som förekommer på de vidsträckta torra och 

 sandiga Öknarna i stora Tartariet och Mongolien, är den 

 vilda stammen till detta i södren särdeles nyttiga tam- 

 djur. Kulan, som redan hos de gamla folkslagen var 

 känd under namnet Onager, lefver truppvis samlad i 

 stora skaror på de vilda och bergiga Öknarna i meller- 

 sta Asien och gör vandringar mot vintren åt söder än- 

 da till Öknarna vid nedra Indus och till det Östliga Per- 

 sien, der man anser dess kött som läckert villebråd, 

 och der stora jagter på denna vilda djurart anställas 

 af Furstar och andra förnäma. Vildåsnan är skygg och 

 flyr vid minsta förmodade fara ^ dock stannar hon snart, 

 ser sig om åt alla sidor och flyr derefter åter. Hon 

 är egentligen ett bergdjur och klättrar fÖrträtTligt bland 

 stela klippor, dit hon, skrämd, gerna tager sin till- 

 flykt. Hon är större, raskare och långt skönare än 

 den tama åsnan, sådan denna visar sig i det meller- 

 sta och nordliga Europa — och detta instämmer ock- 

 så med alla kända djur, att vilda stammar äro större 

 och m.odigare än den tama race, som derifrån härle- 

 der sig. 



Åsnan anses hafva varit ännu längre tam än hä- 

 sten, hvilket dock lärer vara svårt att afgöra^ ty beg- 

 ges tämjande går tillbaka i tiden före både Historia 

 och tradition j begge omtalas i de äldsta skrifter vi kän- 



