ALLMÄN EKOftllE. 405 



berättas från flera trakter i Norrland att Ekorrarna om 

 vintren anställa vardringar och att de på somliga stäl- 

 len förekomma i större mängd vintertiden än sommar- 

 tiden *) / hvilka fenoméner svårligen skulle visa sig, 

 om Ekorren hade egentlig vintersömn. Iakttagelsen är 

 dock af stort intresse och förtjenar att vidare fortsättas. 

 Födoämnen: Desfea hemtar Ekorren isynnerhet ur 

 växtriket: nötter, ek- och bokällon, frön af fur och 

 gran, utgöra hans mesta kost, äfven förtär han frukt- 

 kärnor, bärkärnor, fina blad, trädknoppar och svampar. 

 iMen såsom försedd med knölis^a kindtänder, försmår 

 han icke alldeles födoämnen af djurriket. I Siberien 

 fångas han i fällor med torr fisk till bete (Pall. Glir. 

 p. 357). Vid Voxlie i vestra Norrige fångas han i 

 samma fällor som .Mården med kött till bete (Se FdngstJ. 

 Späda fogelungar och kanske äfven fogelägg torde icke 

 så sällan blifva hans rof **J. Då han äter sitter han på 



det ena trädet till det andra. Så ofta Atte sköt efter honom, for pi- 

 len antingen öfver eller under; men aldrig for Ekorren längre 

 bort, än att Atte kunde se honom. Atte var sä envis med 

 ^ denna jagt^ att han dermed fortfor hela dagen; men fick ändå 

 ej Ekorren. När det mörknade, kastade han sig ned på snön 

 och lag der öfver natten, efter sin vana. Emellertid uppl<om 

 yrväder och då Atte följande dagen sökte sin släda, fann han 

 den icke, utan föriorade både den och villebrådet, för sin snål- 

 het och envishet skull. 



*) Jcmför Jägare-SäUsh. Tidskr. 1834. sid. 970. Äfven 

 i Hallingdalen finnes Ekorren mest om vintren och våren. 



**) Åtminstone har jag ett par exempel, som tyckas be- 

 visa detta. Då jag en gång, under en sommardag gick i 

 skogen, såg jag ett par Rödstjertar (Sylvia phoenicurus) 

 med ängsliga rörelser och med ljud, som gäfvo tillkänna den 

 yttersta förtvitlan, tlaxa kring öppningen af en ihålig träd- 

 stam. Jag stadnade för att utforska orsaken. Efter några 

 minuter kom en Ekori-e ut ur trädet, och fåglarna gåfvo ge- 

 nom fördubblade ljud och ett ängsligt flaxande öfver honom 

 tillkänna, att det var hans besök i 'deras bo, som satt dem 

 i förtviflan. Han högg äfven efter dem dä de kommo honom 

 för nära; men. utan att få fast någon. Jag undersökte boet 



