494 HJORTSLAGTETi 



la sig flera sådana slägtdrifter till en hjord af 15 — 20 

 stycken. Sådana ställen der Elgar samla sig och lef- 

 va ostörda kallas Elgstånd. Om vintren lefva de van- 

 ligen åtskilda och söka på högländtare ställen, i täta 

 skogssnår och i barrskogar, skygd mot storm och 

 oväder. 



Elgen är' snabb i loppet, men skall ej vara ut- 

 hållig. Hans lopp består i ett mer eller mindre starkt 

 vaggande traf^ sällan, om han ej blifvit mycket skrämd, 

 sätter han af i galopp. Då han springer eller går på 

 hård mark, höres ett knäppande i fötterna, hksom då 

 man slår två hårda kroppar mot hvarandra. Detta ljud 

 skall uppkomma deraf att lättklöfvarna vid fotens upp- 

 lyftande slå hastigt mot fotsålan eller mot hvarandra. 

 Då en skock Elgar, utan alt vara skrämde, genomtåga 

 en skogstrakt, gå de tätt i rad efter hvarandra, den 

 äldste först, sedan honan och sist de yngre (Ekstr.). 

 Under loppet utsträcker Elgen halsen, hufvudet står 

 rakt framåt horisontelt, hvarigenom hornen komma att 

 ligga tillbaka på sidorna af halsen. 



Elgen simmar bra, och går med en undransvärd 

 skicklighet Öfver djupa moras, utan att nedsjunka, eme- 

 dan han uppspärrar klöfvarna åt sidorna. — Romerska 

 Författare (Iul. C^sar och Plinius) berätta, som förut 

 nämdes, att Elgen ej har knän eller leder och att han 

 derföre ej kan lägga sigj men att han hvilar och sof- 

 ver lutande till en trädstam. Man afsågar derföre de 

 träd, mot hvilka han brukar hvila sig, så nära, att då 

 han hvilar med sin tyngd mot trädet, faller det undan, 

 och Elgen faller då äfven på trädet och kan ej resa 

 sig igen. 



Denna Romerska sägen har påtagligt sin grund 

 deri, att någon i Germanien eller Skandinavien resande 

 Romare, som föga kände språket, hört berättas hur 

 Elgen fångades derigenom, att träd höggos och lades 

 så, att de bilda gärdesgårdar, i hvilkas öppningar Elg- 



