496 nJORTSLÄGTET. 



ter tre eller fyra dagar kunna ungarna följa modren, 

 och di henne ända till efter nästa brunsttid, eller tills 

 mjölk upphör att finnas i spenarna. Då de bli större 

 lägga de sig på knäna och till slut på ryggen för att 

 kunna di modren. De följa henne i början öfver allt, 

 och hon söker försvara dem vid hvarje påkommande 

 fara. Först i tredje året öfverge de henne helt och hållet. 



Födoämnen: Elgens förnämsta näring äro unga 

 skott och löf af några trädslag, och deras bark, samt 

 gräs och ung säd. Isynnerhet tycker han om bladen 

 och qvistarna af- några videarter t. ex. Ligg-pilen, Sul- 

 jen m. fl.j äfven af Aspen, Rönnen, Björken m. m. 

 Vissa årstider försmår han ej heller Tall, Gran, Ek, 

 Ljung då den blommar. Lingon- och Blåbärsris, Orm- 

 bunkar, samt, under brunst-tiden, Squattra (Ledum pa- 

 lustre), hvaraf dess hetsighet och vildhet under denna 

 tid tros ökas. — Af grässlag ätas helst de, som växa 

 i vatten, samt på sumpiga ställen, och Kabbleksörten 

 ((^altha paUistris) utgör hans läckraste kost. På åkrar 

 äter han flera slag af säd, så länge den är grön, men 

 ej sedan den börjat mogna. På berg och i skogar för- 

 tär han flera slags svampar, lafvar och isynnerhet ren- 

 mossa. — Barken af de unga stammarne ocii grenar- 

 ne afskalar han med framtänderne likasom med en mej- 

 sel så högt upp, som han kan räcka. De grenar och 

 mindre trädtoppar, som han ej kan hinna, nedböjer han 

 och qvaihåller dem med hiifvudet och halsen, medan 

 han afbiter knopparna eller löfven. Häraf blir ofta en 

 del af kinderna och halsen kala, samt stundom särade. 



.Alan trodde förr, att Elgens korta hals och långa 

 framben ej tillät honom att afbita låga- växter, men 

 detta iir orikligt. Afven föregaf man att dess långa öf- 

 verläp}) tvang honom att gå baklänges då han betade 

 på marken * ) j hvilket äfven är en dikt. 



*) Plinius påstår om Elgen: Labrum ei (Achli) superius 



